Сол Дейвид
Най-големите гафове в света на военното дело

Превод от английски: Галина Ангелова, 2003

chitanka.info

Предисловие

„C’est magnifique, mais ce n’est pas la guerre!“ („Прекрасно е, само да не беше война!“)[1], промълвил генерал Баскет[2], като гледал атаката на Леката бригада, най-грубата военна грешка на всички времена. В този конкретен случай, както често става, войските страдат заради забърканата от командирите им каша, заради техните неоспорими заповеди „направи или умри“, отбелязва Алфред Тенисън в известната си поема за безсмъртните действия.

Но военните гафове не са само от некадърното командване. Намесата на политиците (Хитлер в Сталинград), слабото представяне на войските (испанците в Ануал), неадекватно планиране (нападението в Диеп) и прекалената самоувереност (последната позиция на Къстър) са всички останали фактори. Повечето военни катастрофи са резултат от поредица грешки, без да споменаваме съпротивата на врага, но все пак една от тях винаги е фаталната.

За да опростя нещата, съм разделил книгата на пет тематично обособени глави, като всяка от тях съдържа шест различни случая на катастрофални събития, възникнали поради една и съща причина. Някои са добре известни, а други — не. Но всичките имат нещо общо: до голяма степен са били само наложени.

Много от тях са възникнали поради слабото военно присъствие на някои нации, особено в по-ново време. Обратно на всеобщото мнение, Италия не държи монопола върху негодността по време на битките. Ако тази книга доказва нещо, то е, че нито една сила не е застрахована да претърпи пълна катастрофа на бойното поле. Римската империя, средновековна Франция, Германия, Япония и Англия са претърпели позора от поражение, което е можело да бъде предотвратено.

Тридесетте представени случая имат за цел да предоставят увлекателно четиво и дълбок анализ на това, което се е случило и защо. Те заемат средна позиция от обединените в себе си едновременно насмешливи историйки на по-популярните автори и по-трудоемките разкази на академичните историци.

Сол Дейвид

Монмоут, януари 1997 г.

[1] Целият израз е: „C’est magnifique, mais ce n’est pas la guerre: c’est de la folie!“ — „Прекрасно е, но това не е война: това е лудост!“. — Бел. Dave ↑

[2] Пиер Франсоа Жозеф Баскет (1810–1861), генерал, по-късно маршал от френската армия и сенатор. — Бел. Dave ↑

Глава 1
Некадърно управление

Изглежда, че некадърните генерали имат общи черти. Напредналата възраст и физическата невъзможност да се справят с поставените им задачи са две от тях, въпреки че генерал Маклилън — един от героите в тази глава, е бил само на тридесет и пет годишна възраст и в превъзходно здраве, когато поел командването на войските на Съюза в Антиетам.

Но още по-сериозен проблем бил липсата на опит в командването на военни действия. От шестимата описани тук генерали само един, генерал Маклилън (отново!), бил командвал по-рано в битка войсково формирование по-голямо от батальон, но резултатите от нея все пак били двузначни. Останалите генерали изкарали кариерите си, занимавайки се с персонала или в щабовете, или били мобилизирани в армията по спешност, доста след пенсионирането си. Такава наивност по време на война води само до колебливост и прекалена предпазливост във военните действия. Резултатите се изразяват в пропуснати ползи и накрая в катастрофа.

Елфи Бей и отстъплението от Кабул

Един от най-забележителните примери за некадърно командване е от 1842 г. по време на Първата афганистанска война (1838–1842 г.). Главнокомандващ тогава бил генерал-майор Уилям Елфинстоун, по-известен като Елфи Бей. „Неговото малодушно и страхливо поведение, — написал фелдмаршал сър Жералд Темпъл, — доведе до един от най-катастрофалните епизоди в историята на нашите войни срещу азиатците дотогава.“

Всичко започнало три години по-рано, когато заради сигурността на Индия британците нападнали Афганистан и свалили от власт емира Дост Мохамед, защото се стремял към съюз с Русия. На негово място поставили покорния, но непопулярен сред народа си бивш управник — шах Шуджа. Въстанието било неизбежно. Генерал-лейтенант сър Джон Кейн, тогава командващ британската армия, предвидил избухването на въстание до есента на 1839 г. „Мога да те поздравя, че напусна страната, — казал той на един от подчинените си, — но помни ми думите, много скоро тук ще настъпи значителна катастрофа!“

Отначало всичко изглеждало спокойно. Войниците дори довели в Кабул своите семейства и гарнизонът водел живот, типичен за индийска военна база: с концерти, конни надбягвания, пързалки и състезания по крикет. Когато от Индия пристигнал и харемът на шах Шуджа, британците се почувствали достатъчно сигурни да напуснат крепостта на града „Бала Хисар“ и да настанят там семейството на шаха. Това била първата от поредицата фатални грешки.

Преместването на войските във временните войнишки жилища в полето извън крепостта било фатална грешка. Земята била ниска и блатиста, заградена от всички страни от хълмове и фортове. Между нея и града имало много овощни и други градини, поливани от напоителните ями. Поради това мястото било неудобно за бързото придвижване и маневриране на войските и артилерията.

Разположението на войнишките жилища в правоъгълник, обграден отвсякъде от ниски крепостни заграждения и тесни канавки, не можело да бъде по-зле избрано. Периметърът, който трябвало да бъде охраняван, бил дълъг около две мили и бил твърде голям, за да бъде защитаван от войските в гарнизона. Освен това част от укреплението била силно издадена на север, което я правела много уязвима. Но най-фатален в случая бил фактът, че по стечение на обстоятелствата командният щаб на войските бил разположен извън територията на този правоъгълник.

Мъжът, отговорен за некадърното разположение на защитните укрепления и временните войнишки жилища, бил предшественикът на Елфи Бей, генерал-майор Уилоуби Котън. Единственото обяснение е неговото самодоволство, което проличава в обръщението му към Елфи Бей при предаването на командването: „Няма да имаш никаква работа, тук всичко е спокойно.“

Но явно това място изисквало повишено внимание. Брожението, предизвикано от клана Дурани, било потушено в зародиш през януари 1841 г., благодарение решителните действия на генерал-майор Уилям Нот, твърд и безцеремонен офицер, тогава командващ военния гарнизон в Кандахар. Но Нот бил пренебрегнат като заместник на Котън в Кабул. Причина за това бил чепатият му характер и неуважение към шах Шуджа. Не помогнало дори това, че бил „индийски“ офицер, назначен в армията на Източноиндийската компания.

От друга страна, Елфи Бей бил кралски офицер с почти безукорни препоръки. Баща му бил внук на десетия барон Елфинстоун и директор на Източноиндийската компания, а братовчед му бил губернатор на Мадрас. Елфи Бей служил при дука на Уелингтън, като се отличил в Заливната кампания и при Ватерло.

През този период той бил в армията на половин щатна длъжност и до 1839 г. не заемал активна военна служба, докато не бил изпратен в Индия за командир на Бенарската дивизия. Когато поел този пост, Елфи Бей бил на шестдесетгодишна възраст: страдал от лошо храносмилане, имал проблеми с уринирането и силна подагра, от което едва ходел. Затова се опитал да отклони оказаната му висока чест. Но лорд Акланд, тогава генерал-губернатор на Индия, под натиска на конната гвардия в Лондон (щаба на британската армия), не отменил назначението. Когато Нот узнал за назначението му, той отхвърля Елфи Бей с мотива, че бил „най-некадърният войник, който може да съществува в редиците на офицерите от съответния ранг“.

Най-после Елфи Бей пристигнал в Кабул през април 1841 г. и веднага легнал болен с висока температура и ревматичен шок. Едва през юли здравословното му състояние започнало да се подобрява. Докато бил на легло, той написал до родственика си лорд Елфинстоун следното писмо: „В момента чувствам болки в китките, глезените и колената и ако лекарската комисия ми препоръча, ще се обърна към лорд Акланд с молба да бъда освободен от тази длъжност… Оставането ми тук ще бъде безполезно за обществото и болезнено за мен.“

Но събитията го връхлетели. През август 1841 г. администрацията на лорд Мелбърн била сменена от консерваторите на Робърт Пийл. Опасявайки се, че авантюрата в Афганистан щяла да усложни разклатеното икономическо положение в Източноиндийската компания, Пийл наредил да се направят спешни икономии. Сър Уилям Макнатън, тогавашният британски пълномощник в Кабул, направил необходимото и през септември 1841 г. намалил наполовина субсидиите на източното племе гилзаи, което тогава контролирало движението на стоки за и от Индия — през прохода Кибер и Джалалабад. Ответната им реакция била да нападнат веднага следващите товари със стока за Индия. Но Макнатън, притеснен да не се забави назначаването му за губернатор на Бомбай, омаловажил значението на тази заплаха. Племето гилзаи, писал той на лорд Акланд „просто вдигат много шум заради отчисления, които направихме в заплащането им, но ще бъдат жестоко наказани за престараването си“.

По-късно, за да спести някое и друго пени, Макнатън намалил още повече присъствието на англичаните в Кабул, настоявайки бригадата на полковник сър Робърт Сейл, щом приключи мандата си в Афганистан, да премине през земите на племето гилзаи и да се срещне със сменящия я гарнизон в Пешавар, вместо да накара смяната да се върне през Индия. Накрая лорд Акланд отстъпил пред молбите на Елфи Бей да бъде освободен от длъжност поради невъзможността да изпълнява задълженията си. На Елфи Бей било разрешено да се върне в Индия, когато Нот пристигне от Кандахар, за да го замести. Но вече било късно за тази промяна. На път за Пешавар, бригадата на Сейл била разгромена от племето гилзаи и не след дълго цялата държава била обхваната от въстанието.

Експлозията в Кабул избухнала призори на 2 ноември 1841 г. с атаката на местните хора срещу Английската резиденция. Когато новината дошла във войнишките укрепления, Елфи Бей не можел да предприеме решителни действия. Той на два пъти отменил заповедта си към своя заместник, бригадния генерал Джон Шелтън, да поведе войските към крепостта „Бала Хисар“, над Кабул, с мотива, че шах Шуджа контролирал положението там. Но всъщност войниците на шаха били обградени от въстаниците в тесните улици на града и когато Шелтън пристигнал в крепостта, било много късно да се намеси. Политическият офицер на кабулската армия — Александър Бърнс, бил заловен при опита му да избяга преоблечен в местна носия и насечен на парчета.

Започнала обсада и повече от 4500 войници от британските войски и от войските на Източноиндийската компания, както и 12 000 души помощен персонал, се озовали затворени в неблагоприятна отбранителна позиция. Тяхното затруднено положение станало още по-тежко, когато фортът на командния щаб паднал в ръцете на въстаниците на 5 ноември 1841 г.

През цялото това време Елфи Бей се държал като оттеглил се офицер. Непопулярен сред афганистанците и сред своите хора, той търсел съвети от офицерите си и бил в „постоянно колебание; клонял към едно мнение, а след това към коренно различно; решавал да действа, но после се отказвал“.

На 6 ноември 1841 г. Елфи Бей информирал Макнатън, че войските нямат достатъчно амуниции, и го помолил да търси изход от положението. Всъщност, според лейди Сейл, една от пленените заедно с британските сили, войската по това време разполагала с „достатъчно барут и амуниции, за да преживее даже едногодишна обсада“!

Отначало Макнатън не обръщал внимание на генерала, като предпочитал вместо това да подкупва разни племенни вождове да прекратят въстанието. Междувременно Елфи Бей наредил на генерал Шелтън да напусне „Бала Хисар“ с войските си. Но това било голяма грешка. Армията трябвало да се присъедини към Шелтън, а не обратното. Шелтън не се и опитвал да прикрие неуважението си към колебливия си главнокомандващ, като си носел дюшек на така наречения „военен съвет“ и често заспивал на него.

Унинието на Елфи Бей плъзнало и между войниците. „Броят на песимистите в гарнизона застрашително нарасна! — написал лейтенант Винсънт Ейр. — Печалните погледи и предсказания се срещат навсякъде.“

След опита на британците да прочистят околните хълмове от афганската артилерия, завършил с поражение на 23 ноември 1841 г., бунтовниците предложили примирие. Някои се опасявали, че след унищожението на британската армия в Кабул ще бъде изпратена нова, по-голяма военна сила от Индия. Други, особено от племето на кузилбашите, не желаели да се върне на власт Дост Мохамед. Те може би щяха да застанат на страната на шах Шуджа, ако британското командване им бе предоставило по-изгодни условия. Дори хан Акбар, синът на Дост Мохамед, съзнавал, че трябвало да бъдат внимателни, в случай че британците решели да отмъстят на неговия баща в изгнание.

Подкрепен от Елфи Бей, Макнатън се съгласил с оттеглянето на британците от територията им, както и с възстановяването на Дост Мохамед на власт. В замяна на това поискал гаранции, че афганците няма да се съюзяват с други чужди сили, като имал предвид Русия. Но тогава той допуснал грешката да играе двойна игра, като започнал пак да преговаря в търсене на по-изгодни условия с онези племенни вождове, които се страхували от завръщането на авторитарния режим на Дост Мохамед. Двуличието му било разкрито от Акбар и племенните вождове, застъпници на твърдата политика, в резултат на което те примамили пълномощника извън укрепленията на 23 декември 1841 г., с уверението, че ще договорят новите условия. Вместо това го убили заедно с офицерите му, като закачили обезглавеното му тяло на един ченгел за месо на централния пазар в града.

Въпреки че убийствата били извършвани пред войнишките укрепления, никой не се опитвал да ги предотврати. По-късно Елфи Бей заявил за свое оправдание, че предположил, че Макнатън „отишъл към града по работа“, а не да преговаря с племенните вождове. Когато истината излязла наяве, разтрепераният от страх генерал приел обяснението на Акбар, че виновни за убийството са племето гилзаи. Освен това Елфи Бей и неговите старши офицери вече загубили всякакво желание за каквито и да било военни действия — изглежда, смятали, че преговорите са единственото решение на възникналия проблем.

Младшите офицери искали отмъщение. Майор Елдрид Потингер, който след убийството на Макнатън станал „старши политически офицер“ (като местен жител), настоявал да се нападне Кабул, тъй като войските, безкрайно ядосани от убийствата, „без съмнение щели да щурмуват и превземат“. Когато Елфи Бей възразил и се изказал в полза на мирните преговори, Потингер заявил, че на Акбар не можело да се вярва и че единственият начин да спасят честта и армията си бил или да отидат в „Бала Хисар“ и да останат там до пролетта, или да изоставят багажа си и да си пробият път до Джалалабад. Военният съвет на старшите офицери се съгласил с Елфи Бей, като обявил предложенията на Потингер за непрактични.

В новогодишния ден валял сняг. Тогава било подписано споразумението с Акбар и афганските вождове. Британците щели да напуснат Афганистан с въоръжена охрана, която да ги предпазва от враждебните племена по пътя. Договорено било да вземат само шест артилерийски оръдия и три тежки картечници, пренасяни на мулета. Останалото снаряжение щяло да бъде оставено във военните складове.

На 6 януари 1842 г. индийската армия отчаяно напуснала войнишките укрепления. От цялата 4-хилядна армия една четвърт била съставена от европейци, членове на 44-ти полк на Кралската конна артилерия. Останалите три четвърти включвали индийски войници от армията на Източноиндийската компания и членове на пехотата и кавалерията на Шуджа. Те били придружавани от 30 европейски жени и деца и от 12 000 души помощен персонал. За да стигнат до крайната цел на похода, трябвало да изминат повече от 80 мили през снежните дефилета и проходи, във владенията на враждебните племена.

Въпреки уверенията, че ще бъде защитавана, колоната била заплашвана още от самото начало на похода. Виейки като вълци, афганистанските конници крадели багажа и посичали изостаналите от колоната хора. Снегът бил покрит от кървавата следа, оставена от мъртвите тела и разпръснатите им лични вещи. До падането на нощта групата изминала едва шест мили. По-голямата част от багажа била загубена и в тази връзка лейди Сейл написала: „Нямахме палатки, останали бяха само две или три плащаници. Всички изравняваха снега, доколкото могат, за да направят удобно място за лягане върху него. Вечерта и нощта бяха изключително студени. Нямаше храна за мъжете, нямаше и животни за ловуване.“

На зазоряване много умрели от премръзване, а болшинството били обезверени. Страдали най-вече индийските войници, защото Елфи Бей пренебрегнал предложението на Потингер да нарежат чуловете за коне предварително и да ги използват вместо одеяла, за да се предпазват от студа. Нарушението на дисциплината било неизбежно. Много преди да тръгне ариергардът, стотици войници и членове на помощния персонал избягали от лагера, а повечето от войските на Шуджа дезертирали.

Сутринта ариергардът бил мощно атакуван и трите оръдия били изоставени в суматохата. Тогава се появил Акбар с 600 конници и заявил, че те били обещаният въоръжен ескорт. Като причина за досегашния неуспех на похода той посочил преждевременния му старт. Той предложил колоната да спре за един ден и да се раздели, за да съберат дърва за огрев и храна и да бъдат разпръснати мародерите. Елфи Бей се съгласил. Шелтън, който остро се противопоставил на това, заявил: „Още един изгубен ден, който да позволи на врага да се прегрупира.“

През следващата нощ, когато температурата паднала под минус десет градуса, положението станало още по-трагично. Тъй като вече им било все едно, доста войници запалили личните си вещи и униформите си, за да се сгреят. За два дни успели да изминат едва десет мили.

На следващата сутрин обезверената колона достигнала до страховития проход Курд в Кабул, дълъг пет мили и ограден от високи планински зъбери. Отначало всичко вървяло добре. Войниците от 44-ти пехотен полк застанали с ножовете си при входа към прохода, а през това време кавалерията разпръснала група вражески конници, навъртащи се наблизо. Но когато колоната с цялата си бойна сила, влязла навътре в прохода, чакащите от другата страна въоръжени гилзаи пренебрегнали предупредителните викове на Акбар и открили огън. Целият строй се разпръснал, когато хиляди се разбягали в паника. Лейди Сейл била простреляна в китката, но избягала с коня си заедно с двадесет и една годишната си дъщеря Александрина. Придружавайки нередовната кавалерия в авангарда, двете били с тюрбани и пущини, подобни на местните, за да не привличат вниманието. Капитан Стърт, съпругът на Александрина, бил смъртоносно ранен. Равносметката на събитието била 3000 мъртви „оставени“ в прохода, повечето лагерници и помощен персонал.

На следващия ден Акбар предложил да закриля семействата на войниците от английската армия, като им обещал да язди на един ден разстояние след тях. Елфи Бей се съгласил. Той дори изпратил съпрузите им да ги убедят в почтеността на Акбар.

На петия ден, когато повечето индийски войници вече страдали от премръзване, европейците били единствената останала ефективна войска. На две мили отвъд лагера им, в тясното дефиле Тунги Тарики, афганците настървено ги атакували. Авангардът на войниците от 44-ти пехотен полк, една кавалерийска рота и едно от оръдията на конната артилерия, направил пробив, макар и с цената на тежки жертви. Останалите били посечени. На много от тях им прерязвали гърлата, както си лежали беззащитни на снега. През същата нощ Шелтън посъветвал да бъде извършен извънреден преход и Елфи Бей веднага се съгласил. Живи били едва 450 войници и 3000 лагерници.

… най-добрите стрелци на света

Афганистанските племена, които унищожили армията на Елфи Бей през януари 1842 г., били от смесена група. Повечето били патани, истински афганци, които претендирали, че са наследници на крал Саул от Израел, но в редиците им имало и хазари, тартари, перси с арабска кръв и кузилбаши от Персия.

Предимно планинци, те изкарвали прехраната си като войници, фермери или овчари, оставяйки „низшата“ дейност, като търговията със стоки, на презрените индийци и други такива. Религията не значела много за тях и те били немарливи при съблюдаването на мюсюлманските обичаи и вяра. Когато млад офицер, командващ войска от нередовната афганска конна армия, обявил, че щял да ги върне навреме в Мека, за да се молят, един войник му отговорил: „Не ни мисли за клоуни или амбулантни търговци — ние сме войници и никога не се молим.“

Преданост била изразявана само към феодалните им племенни вождове, които били лоялно подкрепяни в безкрайните им кървави битки и бандитизъм. Тяхната жестока гордост, любовта им към независимостта и безграничната омраза към чужденците и намесата в живота им британците постоянно подценявали, заплащайки за това висока цена.

Убийството било част от ежедневието на афганистанското семейство. То се случвало дори и сред членовете му. „Това е гроба на тъста ми“, казал на изненадания британски офицер един млад афганистански водач, посочвайки крайпътен паметник. „Убих го след сватбата си, защото главата му беше пълна с бръмбари.“

Запознати с пушките от най-ранно детство, афганистанците били надарени войници. Инстинктивно намирали най-доброто място за прикритие и се придвижвали от скала на скала с пъргавината на планинска коза. Лейтенант Ейр, един от офицерите на Елфи Бей, ги описва като: „най-добрите стрелци в света“. Освен това били превъзходни ездачи — нещо крайно необходимо за страна без плавателни реки и с твърде неравна повърхност за организиран транспортен трафик.

Предпочитаното от тях оръжие било дългоцевен мускет със затвор за фитил, познат като „жезейл“. Макар и със старинен дизайн и въпреки опасността зарядът да избухне, той имал основно предимството, че стрелял на по-дълго разстояние от късоцевния мускет, който британската армия и армията на Източноиндийската компания използвали. Толкова важно било това предимство при битката по хълмовете Беймаро срещу армията на Елфи Бей, която била покосена, че британските офицери били принудени да хвърлят камъни срещу мъчителите си като единствено отбранително средство.

На 11 януари 1842 г. останките от войската си пробили път до село Джугулук, а на следващата сутрин Елфи Бей приел поканата да участва заедно с Шелтън в съвещание в разположения наблизо лагер на Акбар. Преговорите се проточили цял ден, тъй като Акбар се опитвал да подкупи вождове от племето гилзаи, за да осигури коридор за измъкване на британците. Като уверил Елфи Бей, че всичко било уредено, той не му разрешил да си възвърне командването. Обаче в негово отсъствие бригадният генерал Анкетил, вече старши офицер в колоната, решил да продължи похода по тъмно.

Като открили, че върхът на прохода бил блокиран с бариери, бодливи дъбови дървета, мъжете отчаяно се борели да си пробият път. Това вдигнало афганците на крак, като едни започнали да стрелят от фланговете, а други се втурнали напред с извадени ножове. Накрая успели да пробият дупка в бариерата, много британски войници били убити от своите и прегазвани от конете. „Объркването беше ужасно“, написал Уилям Брайдън, военен лекар, който служил във войските на Шуджа.

Само осемдесет мъже пробили блокадата, включително и Брайдън, като едва четиринадесет конници се измъкнали невредими. На зазоряване на 13 януари, пехотинците стигнали до село Гандамак. Те имали само двадесет мускета и два снаряда на парчета. Заобиколени от враждебните селяни, те се съгласили да преговарят, но били принудени да се бият, когато последните се опитали да им отнемат оръжията. Само шестима войници от 44-ти кралски полк оцелели след опита да ги превърнат в затворници.

Междувременно отрядът на доктор Брайдън, яздейки напред, пристигнал във Футехабад, на 15 мили от Джалалабад, където било безопасно. Там, прекалено изтощени, те глупаво приели предложената им вода и храна. След извършеното предателство от местните жители, едва петима от тях избягали, но четиримата скоро били заловени и убити. Само Брайдън се спасил. Вече тежко ранен, той преживял още три атаки, при които ръката му била отрязана, а конят му прострелян в слабините, преди да стигне до британския форт в Джалалабад. От 16 000 мъже и жени, които напуснали Кабул, успели да се спасят неколцина, като Брайдън бил единственият европеец.

Афганското въстание било резултат от поредица сериозни грешки, допуснати от британските военни и политически лидери. Но след като започнало, само един носи вина за превръщането му в тотална катастрофа: Елфи Бей. Един енергичен, решителен и динамичен мъж, като генерал Нот, е можел да спаси гарнизона в Кабул, като потуши въстанието или като отиде на сигурно място в „Бала Хисар“. Елфи Бей не направил нито едното, нито другото. Напротив, неговата отстъпчивост и толерантност само окуражили въстаниците и обезверили собствените му войски. Дори когато станало ясно, че не може да се вярва на Акбар и неговите последователи, той продължил политиката, унищожила собствената му армия. Поне трябвало да направи така, че да не избият хората му в капан.

Все пак Елфи Бей заслужава снизхождение. Той не бил нито физически, нито духовно готов за работата, за която бил назначен. Дори съобщил това на лорд Акланд. Но вместо да избере друг командващ, като генерал Нот например, лорд Акланд, под влиянието на генерал лорд Фитцрой[1] Съмърсет от конната стража, избрал генерал Елфи Бей. По-късно, титулуван като лорд Раглан, генерал лорд Фитцрой Съмърсет щял да изиграе важна роля в събитията, в които участвала Леката бригада. Той имал пръст в две от големите военни катастрофи в английската военна история.

Лорд Раглан и битката на леката бригада

Няма друга военна грешка, която по-добре да илюстрира аматьорството на ранната Викторианска армия от щурма, предприет от Леката бригада през октомври 1854 г. Най-голямата вина за нея носи фелдмаршал лорд Раглан, главнокомандващ британските войски в Крим.

В годините, когато постовете били спечелвани, а издигането в длъжност зависело от титлите, благосъстоянието и влиянието на кандидатите, лорд Раглан имал късмета да се роди като единадесетия[2] син на петия дук на Бюфорт. Но му липсвал опитът, необходим да командва армия. Повечето от неговите петдесет години служба включвали предимно работа с персонала и армейския щаб, като отначало той бил адютант, а после и военен секретар на дука на Уелингтън. И макар че по-късно служил и в конната стража, лорд Раглан никога не бил командвал военно формирование по-голямо от батальон. Неговите шестдесет и пет години и загубената ръка в битките при Ватерло едва ли са били еталони за препоръки при издигането му в службата.

Обаче той говорел френски, езика на дипломацията, а правел и добро впечатление с уравновесения си миролюбив характер. И двете качества можели да му помогнат лесно да поддържа сърдечни отношения с френските и турските съюзници. Също така бил взет предвид фактът, че лорд Раглан получил уроци по генералско поведение от своя велик учител и настойник — сър Уелингтън.

Неговите старши офицери не притежавали и тези качества. От шестимата дивизионни генерали само двама преди това командвали военни бригади и само един от тях — тридесет и пет годишният дук на Кеймбридж, бил по-млад от шестдесет години. Но той бил братовчед на кралица Виктория и никога не бил воювал. Но още по-малко заслужавали постовете си петимата адютанти на лорд Раглан, понеже четирима му били племенници, а петият бил мъж на негова родственица. Никой от тях нямал предишен опит в армията.

Освен това имало проблем с войската. 25-хилядната армия била съставена от разнородни полунезависими военни корпуси. Само пехотата и кавалерията били под прякото командване на лорд Раглан. Някои от самостоятелните полкове и батальони вече имали предишен опит от военни действия, даже на бригадно ниво. По онова време смятали, че битките трябва да се провеждат в сгъстен боен ред, заедно с повтарящи се строеви обучения, които ги предхождали.

Кримската война избухнала заради спор относно опеката на свещените места в Йерусалим. Този спор предизвикал Русия да предяви претенциите си за покровител на всички хора, принадлежащи към Православната християнска църква на територията на Османската империя. Когато турците отказали да се съгласят с това, военният конфликт станал неизбежен.

Но по-дълбоката причина за конфликта била увереността на Русия в неизбежното разпадане на Османската империя (руският цар Николай I я наричал „болният човек на Европа“) и в желанието й да бъде първата, която да постави ръка върху останките й (руснаците се стремели към завладяването на стратегическия град Константинопол).

Англия и Франция били твърдо решени да не допуснат повече разрастването на Русия към Близкия Изток, за да не се наруши балансът на силите на Балканския полуостров. Това щяло да позволи на Русия да изпрати военни кораби в Средиземно море.

Отначало, за да пресекат пътя на Русия към Константинопол, Съюзническите войски дебаркирали на територията на България. Но когато руснаците се оттеглили оттам, Съюзниците решили да предприемат по-строги наказателни действия, изразяващи се в решението им да разрушат руската морска база Севастопол, разположена на Кримския полуостров. Десантът започнал през септември 1854 г. и за няколко седмици Съюзниците победили руснаците в битката при Алма, като обсадили великото пристанище. Скоро обаче полевата армия на руснаците била подсилена и веднага се появила възможната заплаха за обсаждащите да се превърнат в обсадени.

За място, откъдето да снабдяват войските си с провизии, англичаните избрали малкото пристанище Балаклава, на десет мили югоизточно от Севастопол. То било разположено на открития десен фронт на Съюзническите войски и лорд Раглан изпратил в равнината пред него една кавалерийска дивизия да го защитава. Освен това наредил да се започне изграждането на редути по протежение на Високия път, които представлявали редица от могили, разположени в посока от изток към запад, разделящи равнината на две долини: южна и северна. На източната част се издигала стръмна и отвесна скала, позната като Сапунѐ Ридж[3], която се спускала до Херсонското плато и оттам до Севастопол. Именно от Херсонското плато Съюзниците провеждали обсадата.

На 24 октомври 1854 г., седмица след започване на бомбардировките над Севастопол, лорд Раглан получил от един татарски (местен кримски) шпионин съобщение, че руснаците се готвят да нападнат Балаклава с 28-хилядна армия. Въпреки това той не укрепил защитата на застрашеното пристанище, независимо че два от редутите още не били довършени, а останалите били охранявани само от 1400 турски войници, които никога не били виждали военни действия. Само три редута били добре защитавани от артилерията. Потвърждавайки, че получил сигнала за готвеното нападение от татарския шпионин с думите „много добре“, лорд Раглан поискал и занапред „да му се докладва за всяко ново нещо“.

Този пропуск се допълвал и от недоверието на лорд Раглан към шпионите, защото вече бил получавал „няколко фалшиви сигнала“. Освен това той не желаел да въвлича слабата си армия във военни действия при Севастопол. Каквато и да е била причината за тази реакция, тя щяла да струва скъпо на кавалерията.

На другия ден призори руснаците атакували Високия път. За четири часа четирите укрепени редута били превзети, а техните защитници се разбягали през южната долина. Застанал до ръба на платото Сапунѐ Ридж, за да види бедствието, лорд Раглан незабавно заповядал две пехотни дивизии да се придвижат към равнината. Нито една дивизия обаче не пристигнала навреме, за да повлияе на сражението. Сега на бойното поле между руската армия и Балаклава останали само 1500 кавалеристи, един слаб пехотен батальон, 93-та шотландска дивизия от 550 души и един разколебан турски батальон.

Наблюдавайки безпомощно битката отвисоко, лорд Раглан можел да види как руската кавалерия, наброяваща повече от 2500 войници, се придвижвала нагоре по северната долина. Тяхната цел била Балаклава.

В този критичен момент Уилям Хауърд Ръсел, военен кореспондент на „Таймс“, наблюдавайки безръкия командир на армията, написал: „Лорд Раглан беше смутен. Нямаше и следа от божественото спокойствие, което му приписваха неговите поклонници. Загриженият му вид, изразен в начина, по който местеше очилата си, докато разговаряше с генералите си Ейри, Есткорт и останалите хора от персонала му, ми показа, че той беше в «беда».“

Спасението дошло от две незабравими акции. Първо шотландските планинци на Ръсел отблъснали в сражение четири ескадрона на руските хусари, а след това Тежката бригада влязла в бой с руската армия и я изблъскала постепенно назад до Високия път.

Последвало успокоение на обстановката, след като руснаците се укрепили на три от страните на северната долина. Тяхната кавалерия се оттеглила до източния край и се разположила зад една батарея на Казашката армия, но пехотата им още контролирала Високия път и Федюхинските хълмове на север. Те се намирали там, където в устието на долината Леката бригада по-късно щяла да влезе в сражение.

Лорд Раглан искал да се възползва от предимството, спечелено с отстъплението на руската кавалерия, за да си възвърне контрола върху Високия път. Но още нямало сигнали от приближаващата се в подкрепление пехота. Затова той издал следната заповед (позната като Третата заповед) на генерал-майор граф Лукан, командващ кавалерийската дивизия: „Кавалерията да се придвижи напред и да се възползва от всички възможности, за да си възвърнем обратно контрола върху Високия път. Тя ще бъде подкрепена от пехотата, която вече е тръгнала на път. Придвижвайте се откъм два фронта.“

Получавайки заповедта, Лукан помислил, че лорд Раглан не желаел да предприема атака, преди да е пристигнала пехотата, но не било така. Това тълкуване на заповедта било оправдано, поради неточната подредба на думите и факта, че било срещу всички правила на военното дело да изправиш кавалерия срещу пехота и артилерия без допълнително подкрепление. Вследствие на това, Лукан разположил Леката бригада в северната долина, а Тежката бригада — в южната. Те били готови да атакуват Високия път откъм два фронта веднага щом пристигнела пехотата в подкрепление.

Тъй като времето напредвало, лорд Раглан ставал все по-нервен. Той бил убеден, че руският боен дух е изгубил силата си след отстъплението на кавалерията им, и след една атака към Високия път руснаците щели да отстъпят. Но Лукан не помръдвал. Внезапно един от наблюдателите на лорд Раглан възкликнал: „Господи, те прибират оръжията!“

Уверени в себе си, руснаците докарали коне с ласа и инструменти, за да приберат оръдията, разположени в три от превзетите британски редута. Знаейки, че Уелингтън — неговият кумир — никога не е губил оръжие, лорд Раглан се обърнал към своя генерал-майор сър Джеймс Ейри и му продиктувал следната заповед за Лукан (известна на историците като Четвъртата заповед): „Лорд Раглан желае кавалерията бързо да се придвижи към фронта, да последва врага и да се опита да попречи на руснаците да изнесат оръдията. Кавалерийската конна артилерия може да те придружи. Френската артилерия е от лявата ти страна. Незабавно.“

Като проверил още веднъж словореда на текста, лорд Раглан връчил заповедта на капитан Луис Едуард Нолън, адютант на генерал Ейри и най-добрия ездач във войската. Да се даде заповедта на Нолън било крайно неблагоразумно, като се има предвид раздразнителният му характер и фактът, че открито показвал презрение към командира на кавалерията. Щом като Нолън се спуснал към отвесния склон, лорд Раглан извикал след него: „Кажи на лорд Лукан кавалерията да атакува незабавно.“

След няколко минути Нолън намерил Лукан, който се намирал между двете си бригади, и му връчил заповедта. Лукан бил ужасѐн. Сега му било наредено да прибере оръдията, но без да разчита на подкрепа от пехотата. Забелязал, че се двоуми, Нолън му казал остро: „Лорд Раглан издаде заповед кавалерията да атакува незабавно.“

Намирайки се на по-ниско място от това на лорд Раглан, Лукан не можел да види, че оръдията били изнасяни от редутите. Би ли могъл главнокомандващият да има различна цел? „Да атакувам ли!? Какво да атакувам? Какви оръдия, сър?“, поискал да знае Лукан.

С императорски жест на ръката си, посочвайки в неопределена посока към редутите, Нолън проговорил: „Там, господарю мой, е Вашият враг! Там са Вашите оръдия!“

Но Лукан приел, че Нолън сочел към далечния край на северната долина, където ясно се виждали казашките оръдия, а слънцето си играело по полираната гладка повърхност на цевите им. Предполагайки, че лорд Раглан иска той да влезе в сражение надолу по долината, Лукан наредил на кавалерията си да се приготви за действие.

Когато го попитали след два дни, той признал, че задачата му била „да попречи на врага да изнесе оръдията, изгубени от турските войски“. Поради това все още е мистерия защо той в крайна сметка изпратил Леката бригада надолу по долината, вместо към Високия път. Едно от вероятните обяснения е, че комбинацията от безочливия жест на Нолън и пропускането на „Високия път“ в текста на четвъртата заповед го е накарала да предположи, че Раглан е искал да се придвижи надолу по долината, като единствен начин да се спасят оръдията.

Всъщност истинското намерение на лорд Раглан било да изпрати срещу пленените редути кавалерията, без подкрепа от допълнителна пехота, като считал тази акция за по-малко самоубийствена. В тази връзка Ръсел написал: „Не разбирам как Леката бригада би могла да се справи със задачите, които й поставил лорд Раглан. Оръдията били разположени в първи, втори и трети редут. Първият бил недостъпен за конници, а да се опитват да атакуват и превземат втори и трети редут пред очите на пехотната артилерийската и кавалерийската руска сила, които ги пазели, щяло да бъде невероятно донкихотовско начинание.“

Хвърляйки жребия, Лукан направил своите последни планове. Леката бригада щяла да води напред, а Тежката бригада щяла да я следва в подкрепление. Но знаейки, че неговият презрян зет, генерал-майор граф Кардиган, командващ Леката бригада, щял да се противопостави на тази операция, Лукан отишъл да му връчи заповедта лично. Яздейки, той стигнал до мястото, където чакал Кардиган, начело на своята бригада. Лукан му наредил: „Лорд Кардиган, Вие ще атакувате руснаците в долината.“

Последвал отговор: „Разбира се, господарю мой, но позволете да Ви доложа, че насреща си имам руска батарея, на всеки фланг имам по една руска батарея, а цялата земя е покрита от руски стрелци.“

Лукан промърморил: „Не мога да направя нищо, заповедта на лорд Раглан е Леката бригада да атакува врага.“

Считайки под достойнството си да продължи разговора, Кардиган препуснал на коня си, за да се срещне с лорд Джордж Паджет, командващ 4-ти полк на Леките драгуни. Тъй като братът на Паджет съдил Кардиган, че спял с жена му, двамата избягвали всякакви отношения помежду си, но тяхното сътрудничество било неизбежно, защото Паджет бил заместник-офицер и вторият след Кардиган по ранг в армията.

Кардиган остро заявил: „Лорд Джордж, имаме заповед да предприемем атака към фронта. Ти ще поемеш командването на втората редица и очаквам да получа твоята най-добра подкрепа, имай предвид — най-добрата ти подкрепа.“

Възмутеният Паджет отвърнал: „Разбира се, господарю мой, ще получиш най-добрата подкрепа от мен.“

След този разговор Кардиган се върнал на своята позиция, начело на бригадата. Висок и симпатичен, облечен в златиста синя туника, с тъмночервени панталони и кожена хусарска шапка; яхнал кафявия си кон Роналд бил прекрасна гледка. Зад него се нареждал офицерският му щаб в сини палта и високи хусарски шапки, а малко зад тях били разположени рамо до рамо, в две редици, водещите полкове — 17-ти Ланкерски полк и 13-ти полк на Леките драгуни. Следвал 11-ти Хусарски полк, разположен на сто ярда отзад. Последни на опашката, се нареждали войските от 8-ми Хусарски полк, разположен от дясната страна и 4-ти полк на Леките драгуни, разположен съответно от лявата страна.

„Ето, тръгва последният Бруденел!“, промърморил Кардиган, чието фамилно име било Бруденел, наредил на тромпетиста си: „Свири атака!“

676-те конници яздели все още в тръс, когато капитан Нолън се спуснал напред, изпреварвайки предната редица, крещейки и сочейки с меча си към Високия път. Осъзнал, че Леката бригада няма да завие надясно и да атакува редутите, Нолън се опитвал да направи отчаян опит да предотврати предстоящата грешка. Неразбиращ намеренията му и крайно вбесен, Кардиган предположил, че Нолън нарежда на бригадата му да се движи по-бързо. „Не, не! — изкрещял той. — Връщай се обратно в редиците!“ Но Нолън продължил покрай предните позиции на Кардиган, като постоянно крещял.

Когато ги делели само 50 ярда, между тях избухнал снаряд. Нолън издал ужасен вик, мечът паднал от ръката му, а тялото му се свило в спазъм. Конвулсивното свиване на ръката, с която държал юздата, накарало коня му да се обърне назад и да препусне в галоп между приближаващите се ескадрони на 13-та дивизия на Леките драгуни. После тялото му се плъзнало към земята. Парче от шрапнел го ударило в гърдите и пробивайки сърцето му, го убило на място. Последният шанс да бъде предотвратена трагедията бил отминал безвъзвратно.

Напредвайки, бригадата попаднала под кръстосан огън. „Адът се отвори над нас, пред нас и от всички страни, — спомня си редник[4] Уитман от 17-ти Ланкерски полк. — Времето спря за няколкото минути, които ни се сториха часове, докато изминем миля и половина, за да стигнем до врага. Разбитите и оредяващи бойни редици се изправяха пред страшния екот от диви и свирепи викове, които се усилваха от летящите около нас куршуми и снаряди, а непрекъснатият огън от пехотата по двата фланга поваляше хора и коне.

Само няколко ярда ни оставаха, за да стигнем до казашката батарея, когато Кардиган издигна меча си и издаде последната си команда: «Внимавай! Опичай си акъла! Сгъсти се!»“

Някои от стрелците се скрили под лафетите на оръдията си, други набързо препасали саби и се пръснали в отчаян опит да се спасят. След това оцелелите от бригадата били събрани и поведени в отчаяно сражение срещу многобройните редици на руските кавалеристи, намиращи се от другата страна.

„Това беше най-ирационалното нещо, което някой някога е извършвал, — написал един руски офицер. — Те пробиха редиците ни, превзеха артилерията и след това, вместо да пленят оръдията и да напуснат с тях бойното поле, те се върнаха за нас… Спуснаха се, крещейки и сипейки проклятия. Не съм виждал подобно нещо. Изглеждаха така непобедими, че нашите войници дори започнаха да се отчайват.“

Руската кавалерия побягнала, но стигнала до виадукта в края на долината. Това препятствие ги принудило да се обърнат, за да се сблъскат лице в лице с преследвачите си. Едва сега видели численото им превъзходство: преследвачите се превърнали в преследвани. Кардиган се оттеглил на безопасно място. Петстотин руски улани се спуснали надолу от двете страни на долината и се строили пред оръдията си. Въпреки че пътят им бил пресечен, някои оцелели войници от Леката бригада успели да си пробият път и да се измъкнат.

„Вярвам, че се промъкнахме покрай тях, без да загубим пито един войник — написал лорд Паджет. — Как стана това, не знам! Ако войската им беше от английски юнаци, не смятам, че някой от нас би се спасил.“

Когато разбитите части се строили до същото поле, където преди половин час се сражавали, само 125 човека още били по конете си. Дори с взетите заложници и тези, които се завърнали, загубите били поразяващи. От 294 жертви 113 били убити, а 134 били ранени, а много други били пленени. В допълнение към този ужасяващ списък, 475 коня били убити или умрели по-късно от раните си.

Изнасяйки реч пред оживелите, Кардиган заявил с известна доза оправдание: „Това е огромна грешка, но не по моя вина.“ Кого трябва да виним? „Моето мнение е, — написал Кардиган, — че Лукан трябваше да има моралния кураж да не се подчини на заповедта и да изчака допълнителни инструкции.“

В тези думи има доза истина, но и тримата главни участници носят отговорност. Позволявайки на личното си презрение към Лукан да вземе връх, капитан Нолън се провалил в основното си задължение на щабен ординарец да осигури допълнително устно разясняване на писменото съобщение.

Лукан, от своя страна, се провалил, защото не настоял за по-подробно разяснение на задачата си. Вместо това той, изглежда, стигнал до странното заключение, че лорд Раглан искал той да спаси оръжията, като атакува най-отдалечения край на северната долина, вместо да атакува Високия път.

Без съмнение Раглан трябва да поеме най-голямата вина за случилото се. Дори и да била интерпретирана правилно, неговата последна заповед била ненужна и безотговорна. Оръдията били извадени от строя, преди да бъдат пленени, и не можели да стрелят, пехотата била на път да пристигне в подкрепление, следователно самостоятелната атака на кавалерията към Високия път щяла да струва много скъпо, ако не се превърнела в катастрофална. Но дори и да решил да се атакува, той трябвало да предвиди, че виждането на Лукан за бойните сражения е било много по-ограничено от неговото. Затова е трябвало да направи заповедта си по-категорична и конкретна, като спомене изрично в нея за Високия път.

Ненужно е да се казва, че Лукан и мъртвият Нолън били превърнати в изкупителните жертви. Лукан бил освободен от длъжност, щом отказал да поеме отговорността за случилото се. Лорд Раглан, както и Елфинстоун преди него, успял да избегне последиците от некадърното си командване при Балаклава, тъй като „навреме“ починал в Крим следващата година. Един офицер споменал като причина за смъртта му „изтощение от дизентерия, което, се засилило и от неспокойна съвест. Бедният човек!“

Маклилън в Антиетам

Битката в Антиетам на 17 септември 1862 г., позната като най-кървавия ден в историята на Американската гражданска война, била прекрасна възможност за Севера да удари решително Юга и да сложи край на конфликта между тях. Но заради нерешителността на главнокомандващия армията на Съюза, генерал-майор Джордж Брайнтън Маклилън, шансът бил пропилян и армията на Конфедерацията, под командването на генерал Робърт Е. Лий се измъкнала, за да продължи да воюва.

В началото на септември, въодушевен от победата си в Бул Ран, генерал Лий убедил Джеферсън Дейвис, президента на Конфедерацията, че идва времето да се предприеме решителна война навътре в територията на Севера. Едно нападение срещу граничния щат Мериленд изглеждало много удачно. Тъй като все повече граждани на Мериленд воювали на страната на Юга, присъствието на армията на Конфедерацията на територията на щата можело да ги убеди да се присъединят към Юга. Но по-важно било, че една победа на територията на Съюза можела да донесе европейско признание на Конфедерацията и да принуди Севера да се моли за мир.

На 4 септември изтощената, но победоносна 45-хилядната армия на генерал Лий се пръснала по поречието на река Потомак, близо до Лисбърг. Три дни по-късно Лий издал прокламация с призив Мериленд да се присъедини към Юга. Отговорът бил отрицателен и той продължил настъплението на североизток към Хаджерстаун.

За да подсигури тила си, той изпратил генерал-майор Томас Стоунуол Джаксън, известен като Каменната стена с 25-хилядна армия да плени големия гарнизон на Съюза, заедно с арсенала в Харпър Фери във Вирджиния, там където се сливат реките Потомак и Шенандоа. Бил готов да рискува и разделил войските си, защото знаел, че Поуп щял да се забави, за да реорганизира победената си армия, преди да тръгне да ги преследва.

Но генерал Лий преценил ситуацията, без да има предвид способностите на тридесет и пет годишния генерал-майор Джордж Маклилън, новия главнокомандващ армията на Съюза. На 5 септември Поуп бил освободен от длъжността главнокомандващ и армията му от Вирджиния била присъединена към 90-хилядна армия на Потомак. Въпреки че не било официално обявено, Маклилън изпълнявал функциите на командващ военните сили на Съюза в околностите на Вашингтон и поради липсата на по-достоен кандидат, бил назначен за главнокомандващ.

Роден във Филаделфия, Маклилън бил правнук на един от генералите от войната за независимост на САЩ. Той учил две години в университета в Пенсилвания, преди да го приемат в американската военна академия в Уест Пойнт през 1842 г. Брилянтен студент и президент на асоциацията за изучаването на Наполеоновите кампании, Маклилън завършил втори с успех през 1864 г. и веднага бил назначен в Сапьорските войски. Изпратен да служи във войната срещу Мексико (1846–1848 г.), той на три пъти бил набързо повишен в ранг за проявена храброст. През 1855 г. бил изпратен за една година в Европа да изучава различните военни организации. Обучението му включвало и посещението на Крим, за запознаване с обсадата на Севастопол. Урокът, който научил от това, бил, че бавното и методичното приближаване към целта било по-необходимо във военното дело, отколкото прибързаните атаки без подсигурено подкрепление.

През 1857 г. той напуснал Сапьорските войски и бил назначен за главен инженер на Централните железници на Илинойс, а през 1861 г. станал президент на железниците в Охайо и Мисисипи. Когато избухнала Гражданската война през 1861 г., Маклилън веднага бил назначен за генерал-майор във Военното окръжие в Охайо, което включвало и щатите Индиана и Илинойс. Успехът му в присъединяването на Западна Вирджиния към Съюза, отделяйки я от Конфедерацията, изиграл голяма роля при издигането му за командир на армията при Потомак, а след това и за главнокомандващ. Но въпреки административната му и стратегическа проницателност, военната му тактика била много предпазлива. Поради това опитът му да превземе Ричмънд през Заливната кампания през 1862 г. се оказал неуспешен, независимо от численото превъзходство на армията му. Накрая той бил отзован, а войските му присъединени към армията на Поуп.

След като Поуп обаче бил победен и принуден да отстъпи пред армията на Конфедерацията във Втората битка при Бул Ран, ролите им се разменили и на преден план изпъкнали организационните умения на Маклилън. За няколко дни той възвърнал бойния дух на Съюзната армия и на 8 септември напуснал Вашингтон, за да преследва генерал Лий. Неговият авангард пристигнал във Фредерик на 12 септември и влязъл в схватка с ариергарда на генерал Лий. На следващия ден Маклилън се възползвал от успешното стечение на обстоятелствата. Един редник от 27-ми полк, съставен от доброволци от щата Индиана и разположен на територията, наскоро освободена от една от дивизиите на Конфедерацията, командвана от бригаден генерал Д. Х. Хил, открил копие на целия план на военните действия на генерал Лий, известен като „Специална заповед 191“. Маклилън изпаднал в див възторг. „Ето го листът хартия, с който, ако не разбия Боби Лий, сам ще си отида у дома.“

След като узнал, че Лий разделил силите си, Маклилън изоставил обичайната си предпазливост и наредил на армията да настъпи към проходите в южните планини, за да вбие клин между войските на Джаксън в Харпър Фери и тези на Лий, близо до Хаджерстаун. Но когато на 14 септември започнала битката за проходите, отново се проявило благоразумието му. Убеден, че ариергардът на Конфедерацията, командван от генерал Хил, бил подкрепен от военния корпус, командван от генерал-майор Джеймс Лонгстрийт, Маклилън се отказал от заповедта си за атака с всички сили до пълното разгръщане на цялата си военна мощ. Всъщност Лонгстрийт не успял да пристигне до края на деня и била пропусната златна възможност.

През нощта Лий се оттеглил шест мили на запад към Шарпсбург, близо до река Потомак, и на следващия ден научил, че Харпър Фери се е предал и че Джаксън щял да се присъедини към него. Осъзнавайки неотложността на положението, Каменната стена потеглил с част от войските си на нощен поход, като дал заповед още две дивизии да потеглят на 16 септември, а дивизията на А. П. Хил да ги последва веднага щом присъедини към себе си част от пленените 11 000 войници, 13 000 малки оръдия и 73 топа.

Планът на Лий за битка близо до Шарпсбург, покрай тясното заливче на Антиетам, бил добре пресметнат риск. Той бил в неизгодна позиция относно числеността на войските и в случай, че бъдел принуден да отстъпи, река Потомак щяла да се окаже сериозна пречка. Юга пък се нуждаел от бърз успех в Мериленд, за да обезкуражи Севера и да впечатли европейските правителства. Следователно главно поради политически причини той не можел да се върне във Вирджиния без тактическа победа.

Но Лий имал късмет, че противник му бил Маклилън. Един опитен генерал би преследвал отстъпващата армия на Конфедерацията на 15 септември, за да стигне до позиция, от която да започне битка на следващия ден, докато силите на Лий още били разделени. Но Маклилън предпочитал да разполага с пълната си бойна сила и въпреки схватките по места и артилерийските стрелби 16 септември минал спокойно. Този следобед Лий концентрирал силите на армията си, като оставил в Харпър Фери само дивизията на А. П. Хил. През това време Маклилън прекарал деня в разузнаване на вражеските позиции и изготвяне плана на битката.

Сутринта на 17 септември Лий изтеглил 38 000 души покрай фронта, дълъг три мили, разположен на възвишенията на запад от Шарпсбург. Те били защитени от река Потомак, покриваща тила им, и от залива Антиетам, разположен от предната им страна. Но пък Маклилън имал 82 000 души. Това би трябвало да е достатъчно, за да победи.

Планът му за битката бил прост, но ефективен. Той щял да атакува в ешелон, отдясно наляво, като принуди впоследствие по-малобройните войски на Конфедерацията да хвърлят в боя и резервните си сили, за да посрещнат всяко ново нападение. Когато десният фланг на силите на Конфедерацията бъдел отслабен, лявото крило на Съюзните войски трябвало да предприеме последната решителна атака.

Мъжът, избран да открие битката, бил четиридесет и пет годишният генерал-майор Джоузеф Хукър, командващ 1-ви корпус. Въпреки че бил амбициозен офицер, с прякор Воюващия Джо, той пиел прекалено много и имал неудържимо влечение към жените, особено към проститутките. През 1861 г. във Вашингтон репортерите шеговито нарекли постоянно увеличаващия се брой жени в списъка му „Дивизията на Хукър“.

Като пресякъл залива предния ден, корпусът на Хукър се приближил призори на 17 септември към лявата страна на разгърнатия строй на Конфедерацията, контролирана от Джаксън. Той разположил войниците си между дърветата в ливадите, северно от Шарпсбург. Целта му била да стигне до немската баптистка църква, издигаща се на място по-високо от това на врага му. Първоначалната атака била успешна и две дивизии на Джаксън били изтласкани от източните гори през нивите в западните гори. Но тъй като се появила опасност от провал, Джаксън хвърлил в боя две резервни бригади, командвани от Джон Худ. Въпреки че били по-малобройни, тексасците на Худ се хвърлили свирепо в битката и си върнали позициите в нивите. Строят им пак бил възстановен.

Шокиран от отстъплението, Хукър заявил на генерал-майор Мансфийлд, командващ съседния 12-и корпус, че тази контраатака разбила силите му и се нуждаел от помощ. По-късно той бил ранен в петата и напуснал бойното поле да се лекува. Болката му била повече душевна, отколкото физическа.

Мансфийлд нямал никакъв късмет. Препускайки начело на двете си дивизии, той загубил ориентация и по погрешка взел един от напредващите полкове на Конфедерацията за отстъпващата дивизия на Хукър. Бил застрелян от упор и умрял на място, докато се мъчел да прескочи с коня си една каменна стена. Наследникът му, бригадният генерал Уилямс решил, че атаката трябва да продължи, независимо от местоположението на 1-ви корпус. Но докато едната дивизия напредвала към баптистката църква, другата се сблъскала с решителна съпротива в западните гори и понесла тежки поражения.

Настъпило кратко затишие. 2-ри корпус, който бил изпратен през залива същата сутрин, успял да преодолее източните гори и да се придвижи покрай земята, осеяна с трупове и ранени. Докато дивизията на генерал Седжуик си пробивала път през западните гори, тя била контраатакувана от две дивизии на Конфедерацията, като назад останала само една бригада на Конфедерацията да се защитава при евентуално настъпление от 12-ти корпус на Съюзната армия. След половинчасова битка полковете на Седжуик започнали да отстъпват.

Предимството на Конфедерацията било отнето от пристигането на две дивизии от 6-ти корпус, командвани от генерал-майор Франклин. Видял, че лявата страна на размирната редица била отслабена, генерал Франклин бил нетърпелив да атакува. Това можело да се окаже решителна маневра, понеже генерал Лий не разполагал с достатъчно резерви за боя. Но Съмнър, командващ 2-ри корпус, ги предупредил да бъдат предпазливи и Маклилън го подкрепил. „Командващият генерал стигна до заключението, — написал по-късно Франклин, — че не е уместно да се предприема атака.“

Междувременно друга дивизия на Съмнър, водена от генерал-майор Френч, се придвижила на изток към западните гори, защитавани от хората на Д. Х. Хил (изтощени от битката при Южните планини). В неведение за силните защитни позиции, докато не стигнали до тях, хората на Френч пострадали още при първите изстрели. Но те били подкрепени, както и враговете им, и кървавата битка продължила повече от три часа. Накрая Съюзните войски пробили десния фланг на Конфедерацията и започнали обстрел по протежението му. Най-близкият размирен полк изпаднал в паника и побягнал, последван от останалите защитници. Само огънят от резервната артилерия на Лонгстрийт и поредицата контраатаки, предвождани от Д. Х. Хил, предотвратили пълния разгром на Конфедерацията. Часът бил един следобед.

Мъжът, който имал честта да нанесе смъртоносния удар срещу армията на Лий, бил тридесет и седем годишният генерал-майор Амброуз Бърнсайд, командващ 9-ти корпус. Известен с гъстите си мустаци и бакенбарди, той останал във военната история не заради бойните си успехи, а заради това, че от неговото фамилно име произлиза думата „бакенбарди“.

Работещ като чирак, преди да постъпи в армията като лейтенант от артилерията, той напуснал през 1853 г., за да основе собствена компания за производство на пушки. Въпреки че компанията му фалирала много бързо, кредиторите продължили да влагат средства и още 50 000 пушки били произведени по време на войната.

Присъединил се към армията веднага след започването на войната, Амброуз Бърнсайд бил повишен в длъжност след успешната му мисия в Северна Каролина в началото на 1862 г. Маклилън се запознал с успехите му, като му поверил командването на два корпуса в началото на кампанията. Тъй като Маклилън възнамерявал да разгърне тези корпуси срещу фронтовата линия на Съюзните войски в Антиетам, той ограничил командването на Бърнсайд върху тях.

Но никой не съобщил това на Бърнсайд. Станало дори по-лошо, когато генерал Рено, временно командващ 9-ти корпус, бил убит в южните планини. В резултат, не било проведено разузнаване на територията на залива преди започването на атаките. Ако го бяха сторили, Бърнсайд щял да научи за наличието на слабо охраняван брод, миля по-надолу от каменния мост Рохърбак, което щяло да забави фатално неговото придвижване.

Отначало намерението било 9-ти корпус на Бърнсайд да поеме сутринта контрола върху моста, разположен над залива Антиетам, и да заеме позиция за атака (която да бъде осъществена до обяд на същия ден) срещу отслабения десен фланг на войските на Конфедерацията, разгърнати пред Шарпсбург. След това Маклилън щял да изпрати 5-ти корпус в подкрепление и да разгроми напълно армията на Лий.

Според главнокомандващия Съюзните войски, заповедта, отправена към Бърнсайд „да превземе моста и да завладее хълмовете, разположени по-надолу, като се придвижи към крайната цел — Шарпсбург“, била издадена точно в осем сутринта. Но нищо не се случило. Бил изпратен адютант да установи защо. Той се върнал и докладвал, че „малко било направено“. Бил изпратен друг адютант. Накрая генералният инспектор на Маклилън, полковник Сакет, тръгнал към мястото с изричната заповед да остане с Бърнсайд, докато хората му са в залива.

Според версията на Бърнсайд първите инструкции били: „… Изчакай за по-нататъшни разпоредби, преди да атакуваш.“ Според него до десет часа сутринта той не бил получил заповед за атака. За закъснението допринесло и това, че бригадният генерал Кокс бил командващ 9-ти корпус и всички заповеди трябвало да минат през него.

Когато атаката все пак започнала, броят на защитниците се равнявал на една бригада, командвана от генерал-майор Тумбс, бивш сенатор, без военен опит. Но въпреки че били по-малобройни, войниците от Джорджия се сражавали храбро и подкрепени от втора бригада, удържали на натиска още три скъпоценни часа. Още два часа били изгубени след това, понеже Бърнсайд настоял да пренареди разбърканите си войски и да ги доснабди с амуниции. Едва в три следобед, когато жестоките битки отляво и в центъра на армията на генерал Лий продължавали вече два часа, той решил окончателно, че настъплението към Шарпсбург е започнало.

Отначало хората на Бърнсайд постигнали значителен успех: дивизията на бригадния генерал Джоунс била разпръсната и изглеждало, че нищо не може да предотврати пълния разгром на Конфедерацията. Но щом отминал критичният момент, след похода от седемнадесет мили от Харпър Фери, дивизията на А. П. Хил влязла в бой. Това, че много от войниците на Хил носели униформи от пленените войници на Съюзните войски, допълнително добавило елемент на изненада. Нападнати по фланга, водещите полкове от 9-ти корпус на Съюзните войски, се разбягали. Само упоритата съпротива на бригадата на Кокс предотвратила изтласкването на целия корпус към залива. Слънцето залязвало и битката фактически била приключила.

Три дни по-късно, Лий организирал отстъплението на своята разбита, но несломена армия покрай реката Потомак към Западна Вирджиния. Всичко можело да бъде по-различно, ако Маклилън проявил повече кураж и по-малко предпазливост. Това, че в ръцете му попаднала „Специалната заповед 191“, му давало възможност да разбие изцяло армията на Лий, но той изгубил шанса си. Трябвало да предприеме нощен поход на 13 септември и да започне преследване на врага по планините на следващия ден след битките. Но той не го направил. Трябвало е да нападне Антиетам на 16 септември, преди Джаксън да пристигне на помощ с корпуса си, но той бил по-зает да проучва терена и да концентрира своите превъзхождащи по численост войски.

Когато накрая на 17 септември той атакувал, още имал възможност да унищожи Лий. Но планът му за разчет на времето и проучването на терена не позволил това. Главнокомандващият останал на източната част на залива Антиетам, като позволил на генералите да разпределят задачите помежду си. Резултатът бил поредица от некоординирани нападения, вследствие на което атаката на 9-ти корпус започнала два часа след като огънят навсякъде утихнал. Това закъснение, плод на слабата комуникация между Маклилън и Бърнсайд, въпреки навременното пристигане на А. П. Хил, струвало великата победа на Съюза.

Маклилън никога не признал вината си. „Считам, че съм направил всичко по силите си, за което съм бил помолен — писал той до жена си на 20 септември, — спасявайки на два пъти страната ни.“

Но мнението на Ейбрахам Линкълн било единственото валидно в случая. На 13 октомври, вбесен от извиненията на Маклилън, че не преследвал Лий по поречието на река Потомак, той го попитал: „Не си ли твърде предпазлив, когато предполагаш, че не можеш да направиш това, което врагът ти постоянно върши?“

Това била последната капка. На 7 ноември Маклилън бил освободен от длъжност и никога повече не бил изпращан на бойното поле. Неговата прекалена предпазливост струвала на Севера и на Съюза убедителна победа през 1862 г., която би могла да бъде краят на Гражданската война.

Генерал Уорен и битката при Спион Коп

Битката при Спион Коп на 24 януари 1900 г. въобще не е трябвало да се състои. Но тя се състояла и се превърнала в позорно отстъпление за числено превъзхождащите врага си британци основно благодарение на генерал-лейтенант Чарлз Уорен, считан за най-некадърния британски командир по време на Втора бурска война (1899–1902 г.).

Месец по-рано, когато войната се водела вече от девет седмици, британският главнокомандващ в Южна Африка, генерал Редверс Бюлер, направил първия си опит да освободи обсадения град Лейдисмит, в провинция Северен Натал, като пресякъл река Туглеа при Коленсо. Този опит завършил с унизително отстъпление. През януари англичаните пак се опитали да освободят Лейдисмит, само че сега решили да пресекат през дрейфа Потжетер, на двадесет мили нагоре по течението на реката.

Изненадвайки бурите, брегът бил превзет без бой на 11 януари, а след пет дни Бюлер пресякъл на другия бряг и завзел предмостовото укрепление. Но от удобната си позиция на възвишението Спеарман, точно под дрейфа, Бюлер виждал как врагът усърдно копаел окопи в платото Брейкфонтейн — част от хълмовете на Туглеа, разположено на три мили северно от река Туглеа. Убеден, че ако атакува такава силна позиция, ще повтори грешката при Коленсо, той решил да пресече за втори път реката, на пет мили по-нагоре по течението й при дрейфа Трикхардт. Неговият разузнавателен отряд го уверил, че там брегът бил охраняван само от 600 бури.

Затова Бюлер избрал две трети от армията си, която под собствено командване трябвало да пресече реката при дрейфа Трикхардт. Щом се установили на северния бряг, те трябвало да преминат от лявата страна на платото Табаняма, три мили на север, и да достигнат равнината. Обградени, бурите щели да се оттеглят от позициите си в платото Брейкфонтейн, като оставели пътя към Лейдисмит открит. Самонадеян план, който зависел от решителността на командира и от атаката при дрейфа Трикхардт.

За нещастие изпълнението на този план било поверено на петдесет и девет годишния Уорен, описан като „много муден, но неспокоен човек, свръхпредпазлив, нерешителен и незнаещ за какво служи кавалерията“.

Назначен в кралските инженерни войски, Уорен започнал дългата си мисия в Южна Африка през 1876 г., когато наблюдавал границата между Оранжевата Свободна държава и Западен Грикланд, наскоро присъединени към Кейпската колония. След десет години, като помогнал в залавянето на египетските убийци на един британски професор, той бил назначен за комисар в Метрополитенската полиция в Лондон. Оспорваната му кариера в полицията приключила, когато хората му не успели да заловят Джак Удушвача.

Завърнал се отново в армията, той командвал войски главно в Сингапур и Лондон, преди да се пенсионира през 1898 г. Когато избухнала войната, той поискал позволение за връщането си на активна военна служба. На среща с фелдмаршал лорд Уолсли, главнокомандващ британската армия, неговото желание било удовлетворено, въпреки че двамата били в яростен спор относно военната тактика. Според Уолсли единственият начин да се победят бурите бил, като ги обградят в окопите им. Уорен настоявал, че британците щели да имат успех „или като нападнат бурите с огромна пехота, или като ги обстрелват непрекъснато, докато умрат от страх“.

Независимо от конфликта, на Уорен било връчено командването на 5-та пехотна дивизия и той заминал в Южна Африка като главен заместник на Бюлер. Ярко проличала липсата на доверие към Бюлер, когато генерал-майор Невил Литълтън помолил Уорен много скоро, щом пристигнал в Кейптаун през декември, да се отправи бързо на север и „да покрие Бюлер, иначе армията ще бъде разгромена“.

Бюлер, със сериозно разклатени позиции след военните си провали, бил много щастлив да предостави на Уорен командването при следващия опит за пробив при Лейдисмит. Ако акцията бъдела успешна, Бюлер също щял да се възползва, ако се проваляла, то Уорен щял да поеме цялата вина.

На 15 януари Уорен получил последни инструкции. Пресичайки дрейфа Трикхардт с 15 000 души, част от които щяла да влезе в схватка с бурите при платото Табаняма, докато останалата част трябвало да ги обсади с обграждаща маневра. Литълтън пък щял да проведе отклоняваща вниманието атака срещу платото Брейкфонтейн със своята 4-та бригада.

След полунощ на 17 януари авангардът на Уорен пристигнал във видимата част на дрейфа. Само 500 бури охранявали хълмовете, разположени четири мили по-нататък. Ако тогава Уорен бил нападнал противника си, неговата кавалерия щяла да превземе хълмовете още същата нощ или най-късно до сутринта и щяла да обсади бурите, докато пристигнела пехотата в подкрепление. Но Уорен не бързал, убеден, че правилното решение било методичното напредване. Неговата тъй наречена „летяща колона“, разтегната на 15 мили, достигнала за 13 часа до целта. Един разгневен офицер написал: „Всички се чудехме каква е причината за закъснението. Някои казваха мудност, други — невъзможност, а трети считаха, че се дължи на чист мързел.“

Въпреки че реката била плитка, за да я прекоси кавалерията, Уорен настоял да се построят два понтонни моста и затова само кавалерията и една пехотна бригада успели да стигнат до северния бряг към свечеряване на 17 януари. Бурите усърдно прегрупирали наличните мъже, за да защитят застрашеното място.

Само една британска кавалерия от 1500 човека, командвана от полковник граф Дъндоналд, била инициативна през този ден. Заобикаляйки отляво платото Табаняма, те разпръснали един бурски патрул и заели позиция в съседните хълмове. Пред тях се простирал полегат склон, който водел към равнината преди Лейдисмит. За да обгради бурския фронт, Уорен трябвало да следва успеха на Дъндоналд, като го подкрепя с пехота. Вместо това, страхувайки се от капан, той отзовал част от кавалерията. По-късно Уорен обяснил: „Трябваше да съм сигурен, че конните войски в своето опиянение нямаше да стигнат до положение да не могат да се измъкнат.“

На следващия ден били отзовани още конници. Дъндоналд написал: „Тази заповед парализира конната бригада в момента, когато спешно се нуждаеше от подкрепление.“

Едва на 19 януари Уорен започнал фланговият марш. Причината за закъснението била, че целият му багаж по влака през Туглеа още не бил пристигнал. Но дори когато колоната тръгнала, тя не стигнала далече. Преодолявайки дерето към Туглеа, Уорен се почувствал уязвим за атака и се върнал пак в предмостието. Бюлер бил толкова шокиран от липсата на напредък в придвижването му, че се зачудил дали да не го освободи. По-късно той писал: „На 19 януари трябваше лично да поема командването. Виждах, че нещата не вървят добре, както всички останали.“

Вечерта, на съвещание на старшите офицери, Уорен направил отклонение от първоначалните си инструкции. Изтъквайки, че фланговият марш щял да удължи линията на комуникациите, той предложил да се предприеме поход към платото Табаняма, независимо че това значело да се предприеме фронтална атака срещу укрепените вражески позиции, защитавани от 2000 бури. Тази атака била в противоречие със заповедите на Бюлер, но никой не възразил.

На следващия ден призори атаката започнала и отначало имала напредък. Хълмовете били окупирани без никакви загуби. Но когато атакуващите се опитали да пресекат полегатия гол склон към хребета, пътят им бил пресечен от огъня на бурите. Следобед настъплението на войските било спряно.

Съдбата предоставила на Уорен още една възможност да направи най-важния пробив. Лорд Дъндоналд, яздейки по посока на изстрелите, видял как от близкото плато бурите обстрелвали британската пехота, атакуваща платото Табаняма. Той изпратил малък отряд нагоре по хребета Бастион, южно от платото, за да отслаби напрежението. Отрядът се окопал в хребета и зачакал подкрепление. Обаче подкрепление не дошло, защото Уорен бил зает с източната част на платото.

Атаката била подновена призори на 21 януари. Войските пак се изправили срещу точния пушечен огън на врага. Но бурските защитници, подложени на здрав артилерийски огън, били към края на силите си. Следобед някои започнали да напускат окопите. В дневника си един германски офицер, който служил при тях, написал: „Всичко е загубено, ако англичаните нападнат сега. Никой не остана в окопите.“

Освен това те нямали храна и медикаменти, а повечето страдали от дизентерия, тъй като пиели заразена вода. Само личният пример, който им давал смелият генерал Луис Бота, поддържал духа им в бойните редици. Въпреки това Уорен бил пред една незаслужена победа, когато отменил атаката.

На следващата сутрин Бюлер се върнал в щаба на Уорен, разположен на предните хълмове, и го смъмрил за липсата на напредък. „Казах му или да атакува, или ще отзова армията му“, написал по-късно той.

Но Уорен отхвърлил съвета на Бюлер с нелепия мотив, че „ако атаката е успешна, това означава да превземат целия бурски фронт, който нямало да могат да удържат“.

Според него превземането на Табаняма щяло да е невъзможно, без да се превземе преди това Спион Коп — стръмен хребет, издигащ се източно над него. Бюлер му отговорил „че трябва да превземе Спион Коп“.

Като си спомня за това, Бюлер твърди, че още тогава имал резерви: „Не харесах идеята, — писал той, — и се помъчих да отклоня Уорен от атаката, но приех предложението му.“

Въпреки всичко планът да се атакува силната природна позиция си имал своите предимства. Тъй като не се очаквала атака по стръмните склонове на Спион Коп, защитата щяла да бъде оскъдна. Ако англичаните бяха превзели върха и закарали там полевите си оръдия, те щели да контролират бурските позиции, принуждавайки ги впоследствие да напуснат платото.

Вместо да се придвижи същата нощ, Уорен отстъпил пред молбата на генерал-майор Талбот Коук, който командвал предната колона за отсрочка от едно денонощие. Коук поискал да разузнае подстъпите към хребета, а и неговата 10-та бригада се нуждаела от почивка преди атаката. Когато Бюлер научил за това закъснение, той поискал Коук (възстановил се наскоро от фрактура в крака) да бъде заменен от „по-енергичния генерал Едуард Удгейт“ (който бил куц). Генерал майор Удгейт командвал 11-та Ланкаширска бригада.

След като се стъмнило, на 23 януари, колоната на Удгейт от 1700 мъже, която включвала и половината рота на кралската инженерна войска, тръгнала от едно дере, разположено под предните хълмове, на около шест мили югоизточно от Спион Коп. Предвождана от полковник Алек Торникрофт и 200 души от конната му пехота, главно от бегълци, колоната стигнала в полунощ подножието на Спион Коп. Започнали да се изкачват към върха по козя пътека, между заоблените каменни блокове, под лек дъжд и пълна тъмнина.

По същото време, за да обстрелват мостовете при дрейфа Трикхардт, бурите се изкачвали по северния склон, като влачели след себе си едно полево оръдие „Круп“. Преди тях била изпратена немска инженерна група, за да подготви монтирането на оръдието. Те се присъединили към седемдесет и шестимата души от бойния отряд „Врайхейд“ в двата плитки окопа, на върха на югозападния склон. Не очаквайки атака, бурите не поставили нощна охрана.

Към четири сутринта Торникрофт почувствал, че склонът става все по-полегат. Развиделявало се, но гъстата мъгла намалявала видимостта до няколко ярда. Щом чул гласове, Торникрофт наредил на хората си да заредят оръжията и да се строят в редици. Приближавайки хребета, те чули самотен вик: „Какво е това?“

Предните редици залегнали, щом бурите открили огън. Но когато по шума разбрали, че бурските заряди са вече празни, Торникрофт наредил да заредят оръжията. С бесни викове „Маджуба!“ те се втурнали към вражеските окопи, атакувайки с щик един от бурите, докато останалите хукнали да бягат, забравяйки дори ботушите си. Англичаните превзели хребета само с трима ранени.

Пристигайки след това, Удгейт наредил на сапьорите си да изградят извита система от окопи с дължина триста ярда, която щяла да бъде превърната във фронтова позиция по редицата от хълмове. Те не разузнали района и не знаели, че има втора редица от хълмове, които прераствали в хребета Ало Нол — удобна позиция за противника да обстрелва цялата отсрещна територия. Англичаните нарушили важното военно правило, че можеш да контролираш плосък хълм само от две места: да се укрепиш на предната редица от хълмове или на втората. Вместо това те се окопали в средата на платото в най-неизгодната позиция.

Тъй като половината сапьорска рота тръгнала да се изкачва — само с двадесет кирки и лопати — пехотата насядала, за да ги гледа как копаят. За съжаление земята била скалиста и те успели да изградят тънка стена от камъни пред един плитък окоп. Всеки от колоната трябвало да носи празна торба, която да напълни с изкопаната от окопите пръст. С пълните торби трябвало да се изгради защитен парапет. Но някои забравили да вземат торби.

Бота бил информиран за загубата на хълма. Решен да си го върне, той събрал подкрепление и изпратил 400 немци и холандци от бойните отряди „Каролина“ и „Претория“ да подсилят хълма. Сутринта, когато мъглата взела да се вдига, бурите били заели всички ключови позиции срещу войските на Удгейт.

После бурите открили огън по британските позиции, убивайки много хора. Английските офицери веднага отговорили с поредица бързи атаки на щик и успели да прогонят защитниците.

Но щом слънцето изгряло и мъглата се вдигнала, англичаните осъзнали опасното си положение. Войниците от незащитената предна редица хълмове, както и тези в плитките окопи, били уязвими от огъня, изстрелван по позициите на британците. Благоприятното разположение на бурите им позволявало да обезвредят англичаните.

Бурите били подкрепени в битката от трите си полеви оръдия „Круп“, от двете си шестинчови пушки „Кресот“ и двете автоматични оръдия, които Бота майсторски разположил на платото. Британската артилерия, макар и по-мощна от бурската, била затруднена от слабите комуникации помежду си и от неведението относно позициите на бурите. Едва когато оръдията взели да гърмят, британците установили разположението на бурите по хребета Ало Нол. Уорен обаче останал с впечатлението, че неговите хора превзели цялото плато и наредил да прекратят огъня. След като повечето английските снаряди се разбили върху собствените им позиции, вероятно именно „приятелски огън“ е ранил смъртоносно генерал Удгейт. Командването поел полковник Блумфийлд от войската на Ланкаширските мускетари, но скоро и той бил ранен, командването поел полковник-лейтенант Малби Крофтън от Ланкастърския полк.

Първо Крофтън се свързал с Уорен, който се намирал в щаба си на трите предни хълма. Тъй като нямало опънат телефонен кабел, Крофтън установил, че редник Гудиър можел да предава сигнали със семафор, използвайки знамена. Гудиър обаче решил да подобри съобщението на Крофтън и вместо: „Генерал Удгейт мъртъв. Спешна нужда от подкрепление!“ предал следното: „Подкрепление веднага или всичко е загубено. Генералът мъртъв.“

Уорен получил отчаяното послание в десет сутринта. Той вече бил изпратил два батальона в подкрепление, но решил да изпрати още един, нареждайки на генерал Коук да поеме командването при хребета. Последните му инструкции били: „Никакво отстъпление.“

Междувременно Уорен не направил никакъв опит да получи ясна представа за битката. Нито пък разгърнал своите останали 10 000 войници, за да смали напрежението в боя. Вместо това се оттеглил за кратка почивка.

Коук направил същото. Започвайки изкачването към 11 часа сутринта, счупеният му крак го заболял и той стигнал до издатината, на 600 фута от мястото при хребета, едва към обяд. Той останал там необезпокояван от никого и успял дори да подремне, поради което стигнал под южното било на платото чак в пет и тридесет следобед. Час по-късно се върнал на издатината, покрита с храсти от мимоза.

През това време битката затихвала и се разгаряла с нова сила на приливи и отливи. Сутринта англичаните стабилизирали позициите си по протежение на предната редица от хълмове. Но щом повел летящата си колона от бойците на Северна Каролина, комендантът Хенрик Принслу предприел решителна контраатака.

Около обяд битката се насочила към главния британски окоп. Малцината оцелели мъже били гладни, жадни, уморени, обезверени, без амуниции и към края на силите си. В един часа следобед стотици бури се приближавали, прикривайки се зад камъните. От дясната страна на окопа се появила редица от размахани кърпички.

Де Коук от Трансваал си спомня следното: „Англичаните тъкмо щяха да се предадат, а ние се изкачвахме нагоре, когато едър, сърдит мъж, със зачервено лице, изскочи от окопа, като крещеше: «Аз съм командирът тук, връщай си мъжете обратно в ада! Не позволявам на никого да се предава!»“

Това бил Торникрофт, който, куцайки, излязъл от окопа. Преди бурите да се намесят, той и няколко мъже се отправили към скалите, разположени зад окопа и открили оттам огън. Когато към тях се присъединило подкрепление от една рота на Мидълсъсекския полк, те влезли в битка и си възвърнали дясната страна на главния окоп, докато бурите избягали със 170 пленници.

От удобната си позиция на хълма Спеарман Бюлер съзрял гигантската фигура на Торникрофт да възвръща статуквото. Той бил явният заместник на Крофтън, който вече бил загубил бойния си дух. Бюлер сигнализирал на Уорен: „Ако не поставиш начело някой добър боец, ще загубиш хребета. Съветвам те да бъде Торникрофт.“

За пръв път Уорен се подчинил и телеграфирал на Крофтън, че Торникрофт е повишен в бригаден генерал, командващ при хребета. Но пропуснал да информира за това генерал Коук.

Но още по-голяма грешка била на път да промени хода на битката. В десет сутринта генерал Литълтън с бригадата си, намираща се южно от Туглеа, при хълма Спеарман, получил съобщение от Уорен, който го молел за помощ. По своя инициатива Литълтън се отправил към Спион Коп. Забелязвайки, че подкреплението вече изкачва хълма, той изпратил един батальон от войската на Кралските стрелци към върховете източно от Ало Нол, известни като Туин Пийкс. Когато узнал за тази маневра, Бюлер я отменил. Но заповедта му била пренебрегната и в пет часа следобед стрелците завладели върховете.

Изглежда, че вече нищо не пречело да се придвижват покрай предните хълмове, за да превземат Ало Нол и да се присъединят към войските при Спион Коп. Нищо, освен Бюлер. Въпреки успеха на батальона, главнокомандващият пожелал той да се оттегли и накрая постигнал своето. Още една възможност да бъдат изтласкани бурите била пропусната.

Торникрофт не знаел за втората битка по югоизточните склонове на Спион Коп, понеже двата батальона в подкрепление не позволявали на бурите да притискат десния фланг на британците под южния ръб на платото. В два и половина часа следобед той изпратил вестоносец при Уорен със съобщение: „Ако искаш да завземеш върха през нощта, трябва да изпратиш повече пехота и да атакуваш пушките на врага.“

Пресичайки пътя на писмото към Уорен, Коук добавил в него: „Всъщност ние все още държим позициите си.“

По-късно Коук променил мнението си, като посетил хребета, където открил „сцена на невъобразим хаос“. Но не направил опит да определи ситуацията лично, а и не бил уведомен за повишението на Торникрофт. Вместо това се върнал на изходни позиции и предложил на Уорен, да се предадат. В отговор Уорен му наредил да му докладва за ситуацията лично.

Истината била, че в шест часа следобед битката била почти спечелена. Дори некадърността на генералите не попречила на войниците с цената на 500 жертви героично да отблъснат опитите на бурите да изпълзят нагоре по склона. Хълмовете Туийн Пийкс били в техни ръце и вече застрашавали най-важния бурски клин на Ало Нол. Планинската батарея скоро щяла да се изкачва и се нуждаела спешно от голямо подкрепление. Дори бурите не спорели вече за изхода на битката и щом се стъмнило, започнали да се измъкват от района, като само една част останала близо до предните редици.

Торникрофт обаче не знаел за тези събития и щом се стъмнило, събрал на съвещание старшите офицери. Той бил уморен, а и нямал никакви вести от Уорен, откакто го повишил в длъжност. Тъй като липсвали ясни инструкции, той предложил незабавно да се оттеглят. Офицерите се били разделили на два лагера, докато Крофтън не дал решителния си глас в полза на оттеглянето.

След това лейтенант Уинстън Чърчил пристигнал на хълма със съобщение от Уорен за Торникрофт: трябвало да се изкачат две оръдия към хребета същата нощ; работната група вече идвала на помощ с хиляди торби пясък.

Чърчил си спомня по-късно: „Но решението вече беше взето. Той (Торникрофт) никога не получил съобщеше от Генерала, нито пък имал време да пише някакво… Битката била толкова гореща, толкова го разочаровала, за да обърне внимание на нещо друго… Тъй като нямал никакви вести и не очаквал допълнителни оръжия, той решил да се оттегли, като разсъждавал така: «По-добре шест спасени батальона да се оттеглят, отколкото сутринта да останат само трупове.»“

През нощта бурите, търсейки загиналите си другари, за свое учудване открили, че хълмът бил изоставен. Един от тях писал: „Вместо ужасната битка, която очаквахме, слава на бога, ние открихме, че врагът толкова се е уплашил през нощта, че изоставил всичките си позиции, зарязвайки дори повечето си мъртви и ранени войници.“

Имало 650 трупа на британски войници. Повече от 70 от тях били простреляни от дясната страна на главата, от което можело да се съди за точното местоположение на бурите при Ало Нол. В допълнение към този списък от жертви, 554 души били ранени, а 170 — отведени в плен. Описанието, което по-късно наблюдателите дали на битката — „Полето на клането“, пасвало много точно на случилото се. От своя страна, бурите загубили 58 души, а ранените били само 140.

Много рядко се срещала така лошо проведена и ненужно изгубена битка. Независимо от катастрофата, Уорен не бил обезкуражен — заявил на един млад офицер, че „бурите вече преживели страхотен удар при Спион Коп и щели да избягат при вида на британските щикове“. Той стоварил цялата вина на Торникрофт за отстъплението му, заявявайки, че трябвало да го разстреля за напускане на поста си!

Бюлер бил щастлив да посочи с пръст Уорен. В секретна записка до Военното министерство той описал Уорен като човек, „който не може да командва нито щаба си, нито подчинените си. Никога няма да го назнача отново на пряко командване.“

Той бил прав. Ако Уорен бил по-решителен и по-съобразителен, битката при Спион Коп никога нямало да се състои. Но вместо да последва успешния напредък на Дъндоналд на 17 януари, той настоял да събере армията си и да изчака багажа си. После не се подчинил на инструкциите на Бюлер и наредил фронтална атака срещу платото Табаняма, като пропуснал златната възможност да подкрепи хората на Дъндоналд при хълма Бастион. На другия ден, когато бурите били на ръба на силите си, той отменил атаката.

Накрая, в отчаянието си, решил да нападне Спион Коп. Въпреки грешките, които направил, и факта, че само една трета от бойната му сила участвала в битката, храброто поведение на войниците осигурило победата. Но той пропуснал и този шанс и не поел контрола върху събитията. Нито веднъж не отишъл лично на бойното поле. Вместо това предпочел да командва от разстояние с далеч не толкова перфектни комуникационни средства. Най-голямата му грешка била, че той пропуснал да установи контакт с Торникрофт, докато не станало прекалено късно. Без ясни указания отгоре, Торникрофт правилно предпочел да вземе фаталното решение да се оттегли.

На 6 март, след освобождаването на Лейдисмит, Уорен бил изпратен на по-спокойно място в армията, в Западен Грикланд. След четири месеца той се върнал в Англия и прекарал останалите си години, като се отдал на астрономията и основал първото бойскаутско движение („На Сър Чарлз Уорен“). Защо ли не се е занимавал винаги с такива по-леки задачи.

Генерал Стопфорд при залива Сувла

Безпрепятственото акостиране в залива Сувла през август 1915 г. дало възможност на съюзниците да сложат край на безизходната ситуация в Галиполския полуостров, като нанесат съкрушителен удар срещу Турция по време на Първата световна война. Но шансът бил проигран от некадърния командир на съюзническите войски, генерал-лейтенант Фредерик Стопфорд, който прекарал първата жизненоважна фаза на битката, без да бъде в течение на развитието й и далече от войските си.

Десет месеца по-рано Турция влязла във войната като съюзник на Германия и веднага атакувала Русия в Кавказ. В края на декември, силно притиснати, руснаците помолили англичаните да предприемат действия в източната част на Средиземно море за отвличане вниманието на турците. Въпреки че докато пристигне до Лондон, молбата вече била остаряла, тъй като турците били принудени да отстъпят още през януари, фелдмаршал лорд Кичънър, военният министър на Англия, имал огромно желание да я удовлетвори.

Притеснен, че турците могат да насочат вниманието си към Суецкия канал, той с готовност решил да ги отблъсне и така да открие южен маршрут за доставки към Русия.

Уинстън Чърчил, министър на английската флота, също подкрепил идеята за втори фронт и двамата настояли за атака по вода и суша през протока Дарданели, разделящ Галиполския полуостров от Азиатска Турция.

Убедено от Чърчил, че кралската флота с подкрепата на Франция може да завладее Дарданелите „само с кораби“, без прехвърлянето на войски от западния фронт, британското правителство дало своето одобрение. На 19 февруари 1915 г. британски и френски военни кораби започнали бомбардировка на външните фортове, охраняващи водния път. Войниците от морската пехота акостирали успешно и ако тогава дори само една дивизия атакувала, щяла да завладее целия полуостров.

Но изминал един месец, преди флотата да навлезе в проливите. Бомбардировките отново били успешни. Турските брегови батареи останали без амуниции, така че нямало пречка за големите бойни кораби да навлязат в Дарданелите на следващия ден. За съжаление, на връщане се натъкнали на минно поле и два английски и един френски кораб потънали. Съюзниците не желаели повече загуби.

Междувременно Кичънър решил да изпрати армия за превземането на Константинопол. Командвана от генерал Йън Хамилтън, армията се състояла от пет дивизии, от които само една била съставена от редовна войска. Останалите били необучени колониални дивизии.

При пристигането си на Дарданелите, Хамилтън установил, че товарът бил неправилно опакован и необходимите вещи се намирали на дъното на багажа. Така че експедицията оставила турците на защитните им укрепления и се върнала в Александрия, за да подреди отново багажа и да продължи обучението на войските. Те се завърнали след месец, но междувременно турците изпратили подкрепление на Галиполския полуостров. Когато британците акостирали на 25 април, турците разполагали вече с шест дивизии срещу техните пет.

Въпреки това, извършвайки маневра за заблуда на врага в най-тясната част на пролива и акостирайки на южния край, Съюзниците действали изненадващо. За едно денонощие успели да се обединят и да напреднат навътре в полуострова. Но поради лош късмет АНЗАКС (Австралийско-новозеландския армейски корпус) акостирал на грешен бряг и поради липса на инициатива от страна на генералите при акостирането този шанс бил загубен.

Напрежението нараснало през май, когато руснаците били победени от обединената австро-унгарска и немска армия и били отблъснати на триста мили назад. Тъй като му било обещано, че ще получи в подкрепление петте необучени военни дивизии на Кичънър, Хамилтън предпочел да атакува с пристигането още на първите три, тъй като искал да се възползва от природните условия през нощта на 6 срещу 7 август: тъмнината, която щяла да съпътства войските, докато приближавали брега, щяла да бъде последвана от изгряващата луна веднага след като те стигнели на сушата. Това природно условие щяло да се появи пак едва през септември. Две дивизии — 10-та ирландска и 11-та северна, обединени в новия 9-ти корпус, били разпределени към залива Сувла. Останалите щели да подкрепят австралийските и новозеландските войски в залива Анзак на източната част на полуострова.

Планът, създаден в главната квартира на Хамилтън, на остров Имброс, предвиждал битката да започне на 6 август с атака от дясната страна на Лон Пайн, докато основните сили се насочат към лявата страна на платото Сари Баир. През нощта 11-та дивизия щяла да акостира на юг от залива Сувла и до сутринта да превземе околните възвишения. На разсъмване атакуващите щели да бъдат подкрепени от 10-та дивизия, а при необходимост щял да се намеси целият корпус в подкрепа на австралийските и новозеландските сили в битката за платото Сари Баир. Бързината била от огромно значение. Всеки час закъснение след акостирането щял да позволи на турците да доведат подкрепления.

Много важен бил изборът на генерал, който да ръководи битката при залива Сувла. Кичънър предложил генерал-лейтенант Брайън Махон, командващ 10-та дивизия, но Хамилтън не смятал, че „той бил способен да командва военен корпус“. Вместо това предложил генерал-лейтенант Джулиан Бинг или генерал-лейтенант Хенри Роулисън и двамата на висши постове във Франция. Кичънър не се съгласил. Те не стигнали до компромис, а Махон (висш армейски генерал) не можел да приема заповеди от по-младши офицери. Изборът бил само между две кандидатури: генерал-лейтенант Джон Иуърт и генерал-лейтенант Фредерик Стопфорд. Тъй като генерал-лейтенант Иуърт се чувствал физически неподходящ за тази задача, поради липсата на друга кандидатура изборът паднал на генерал-лейтенант Фредерик Стопфорд.

По-малкият син на четвъртия граф на Коурттаун, Стопфорд учил в Итън и Сандхърст, преди да влезе в Пехотната кралска гвардия. По-голямата част от военната си кариера той изградил в щаба и на административни постове, като най-голямото военно формирование, което командвал, било смесен половин батальон при експедицията „Ашанти“ през 1895 г. Уволнен от активна военна служба през 1909 г., той бил назначен на почетната длъжност Лейтенант на Кулата в Лондон. Когато избухнала Първата световна война, Стопфорд бил повикан запас да обучава Първа армия за вътрешна отбрана. На възраст шестдесет и една години, с разклатено здраве и теоретически опит, той бил неподходящ за командването на жизненоважните действия в залива Сувла.

Когато му бил разяснен планът в щаба на Хамилтън, той отговорил: „Сигурен съм, че планът ще успее и поздравявам този, който го е съставил.“

Но скоро след това той променил тона в разговор с бригадния генерал Рийд, неговия началник-щаб, който бил офицер за свръзка с турската армия по време на Балканските войни (1912–1913 г.). Рийд бил убеден, че окопите нямало да бъдат превзети без артилерийска подкрепа, а тъй като гаубиците нямало да бъдат свалени на брега по тъмно, той не виждал как ще бъдат превзети Шоколаденият хълм и Хълмовете „W“ преди зазоряване. Освен това не вярвал, че войските са физически добре подготвени, да издържат похода до платото Теке Тепе. А тъй като Шоколаденият хълм трябвало да бъде атакуван от север, по-удачно щяло да бъде да се намали дължината на похода, като войските акостират в залива Сувла.

Теоретически това било вярно, но турците имали само три батальона, в залива Сувла им липсвали бодлива телена мрежа и картечници. Но хората на Хамилтън направили желаните промени, като освободили Стопфорд от първоначалното условие да завземе всички възвишения преди зазоряване. Сега главната цел била да се укрепи заливът Сувла като база за новата северна зона. Само когато тази цел бъдела постигната, войските щели да превземат Шоколадения хълм и Хълмовете „W“. Едва тогава щели да подкрепят битката при залива Анзак. Така била пренебрегната целта на акостирането в залива Сувла: да се изчистят до сутринта от хълмовете „W“ пушките, затрудняващи действията на австралийските и новозеландските сили. Освен това една военна бригада щяла да акостира в залива Сувла.

Стопфорд направил още една фатална грешка. Вместо да последва съвета на Хамилтън да остане в Имброс, откъдето имал пряка връзка с щаба на 11-та дивизия, докато слезел на брега на 7 август, той настоял да се премести на малкия военен кораб Джонкил, който имал проблеми с комуникациите. По време на първите часове на операцията Стопфорд бил в буквалния и преносен смисъл „на тъмно“.

Акостирането било извършено в 10 часа вечерта на 6 август. За батальони от 32-ра и 33-та бригада, определени за бряг „В“, на юг от Сувла, всичко се развило по план. „Акостирането беше изненадващо, — написал флотският матрос Ерик Буш. — Нямаше съпротива и не падна нито една жертва. Бяха изстреляни няколко ракети и два пушечни изстрела прозвучаха в нощта. Това беше всичко.“

Докато два батальона започнали да изграждат защитната бойна линия, за да укрепят десния фланг на плацдарма, другите атакували турските позиции в Дала Баба и Нибрунези, покрай ниската част на залива Сувла. До полунощ турските постове били прегазени и останалите пет батальона се съсредоточили върху Лала Баба.

Войските показвали признаци на умора. Понеже трябвало всичко да е в пълна секретност, повечето войници не знаели крайната си цел до вечерта и заради това прекарали деня си в тренировки, вместо в почивка. Освен това акостирането на 34-та бригада на бряг „А“, в горната част на залива Сувла, се превърнало в провал. Не само, че хвърлили котва на грешно място, хиляда ярда по на юг, но и корабите, превозващи войските, акостирали в погрешен ред, оставяйки войските да слязат на брега, в позиции, неподходящи една за друга.

Три роти от 11-ти манчестърски полк трябвало първи да стигнат брега, макар че акостирали южно от бряг „А“. Те оставили едната рота да пази десния им фланг, а останалите се отправили на север. До три часа сутринта те се придвижили с две мили напред към платото Киреч Тепе. Но били изключение. Екипажът от малки кораби, които превозвали 9-та мускетарска ланкастърска дивизия, заседнал на петдесет ярда от брега. Като се мъчели да стигнат до брега през дълбоката вода, те не могли да превземат хълм 10, разположен пред бряг „А“. А и те също акостирали на юг и не се ориентирали в тъмното. Още повече се обезкуражили, че офицерите им и военнослужещите се превърнали в мишени за турските резачи на жици.

Едва на миля на юг 32-ра и половината от 33-та бригади се събрали в Лала Баба. Трябвало да се придвижат към хълм 10, за да предприемат от него атака към Шоколадения хълм. Но командващият офицер, за да не прибавя още смут към обърканата ситуация, наредил на войските да останат на място. Той трябвало да се придвижи напред и да поеме командването по превземането на хълм 10 от 34-та бригада, но пропускът на Стопфорд (да се превземат хълмовете същата нощ), позволило на подчинения му командир прекалена свобода на действие.

Накрая в три сутринта, когато двата батальона на 34-та бригада заседнали в плитчините и изоставали от плана, бригаден генерал Хагард, командващ вече войските в Лала Баба, изпратил четири роти напред. Пътят им бил отрязан от турска контраатака, южно от бряг „А“, и те не могли да стигнат до хълм 10. Командващият 34-та бригада, генерал Ситуел, пристигнал на брега. Понеже се зазорявало, той наредил на 9-ти мускетарски полк да превземе върха. Погрешно насочена, атаката била отблъсната с огън от истинския хълм 10, на четвърт миля северно. Час по-късно, като устроил щаб наблизо до Лала Баба, генерал-майор Хамърсли наредил на 32-ра бригада да подкрепи 34-та. Този път походът бил успешен и след шест часа сутринта стотината турци, защитаващи хълм 10, се оттеглили.

До този момент транспортните кораби, които превозвали 31-ва и половината от 32-ра бригади на 10-та дивизия, трябвало да акостират на бряг „А“, да помогнат при превземането на Киреч Тепе. Но Стопфорд променил мястото за акостиране до бряг „С“, по на север от бряг „В“. Щом флотата го информирала, че открила подходящо място за акостиране на бряг „А“, по-близо до целта, той отказал да промени заповедта си, заявявайки, че това щяло да предизвика голямо объркване. Дивизионният командир, генерал Махон и останалата му бригада, пристигнали с кораб в седем и половина сутринта. Изпратили ги до новия бряг на флотата на северната част на залива, за да подкрепят 11-ти манчестърски полк. Дивизията останала разделена няколко дни.

Първите артилерийски части слезли на брега призори. Хамърсли издал заповед за атака срещу Шоколадения и Зеления хълм. Тези атаки не се състояли, защото бригадир Ситуел, старши офицер на хълм 10, сметнал, че 32-ра и 34-та бригади били твърде уморени и с нисък боен дух, за да вземат участие!

Стопфорд пък навехнал крака си предишната сутрин, решил да не идва на брега и затова нямал връзка с хората си там.

Едва към пет и половина следобед започнала атаката начело с три батальона от 10-та и с два батальона от 11-та дивизии. Въпреки че били подкрепени от артилерийски огън от военната флота, те не превзели Шоколадения и Зеления хълм, докато не паднала нощта. Но изненадващо били отзовани и нощта преминала в укрепване на спечелените позиции. Дори не се опитали да превземат тактически жизненоважните хълмове „W“ на юг, където майор Вилмер, местният немски командир, разположил войските си.

Такава липса на инициатива затруднявала операциите и на северния плацдарм. Останалите батальони от 10-та дивизия, командвани от Махон, достигнали до Манчестърския полк в Киреч Тепе рано следобед. Но те дори не се опитали да напреднат към склоновете, съединяващи платото Теке Тепе.

„Пред нас беше само врагът, за когото не знаехме нито къде се намира, нито числеността му, а трябваше да се окопаем, понеже щабът смяташе, че сутринта щяхме да сме обстрелвани с артилерийски огън — написал един офицер от 5-ти кралски мускетарски полк. — Почвата беше скалиста… Копахме цяла нощ и когато се развидели, установихме, че сме изкопали съвсем малко“.

Така че до свечеряване на 7 август турците още владеели всички важни хълмове, защото британците не ги превзели. Сега се надпреварвали да акостират повече войски, за да намерят изход от ситуацията, преди турците да докарат резервните си дивизии от Булаир, на най-тясното място на полуострова. Призовани в седем сутринта на същия ден, те вече се движели тридесет часа и щели да пристигнат вечерта на 8 или сутринта на 9 август. Значи още можело да се завземат хълмовете и да се застрашат турските позиции около залива Анзак, но всичко зависело от бързината и решителността на действията.

За съжаление и двете липсвали навсякъде. Консултирайки се с бригадирите си сутринта на 8 август, Хамърсли разбрал от тях, че войниците се нуждаели от още почивка и допълнителна организация. Понеже не можел да обсъди ситуацията със Стопфорд, още на борда на Джонкил той се съгласил с тях и заповядал да се съединят заедно малките отряди по външния периметър. Махон в Киреч Тепе бил не по-малко колеблив и настоял за допълнителна артилерия в подкрепление, за да се придвижи напред. Получавайки докладите от местата, Стопфорд не се запознал лично със ситуацията. Убеден, че не са пристигнали достатъчно артилерия и доставки, той наложил вето върху атаките до вечерта.

Хамилтън пък се притеснявал от липсата на прогрес. В единадесет сутринта неговият щаб напомнил на Стопфорд колко важно е да стъпи на платото Теке Тепе. Отговорът на командващия корпуса било издаването на строго ограничителната заповед: „Ако установиш, че територията не е охранявана от врага, настъпи напред. Но ако се нуждаете от артилерийска подкрепа, не искам да атакуваш добре защитените вражески позиции.“

Но Стопфорд знаел от докладите на въздушното разузнаване, че очакваните турски подкрепления още не са пристигнали на Теке Тепе. Когато Хамилтън видял заповедта на Стопфорд, разбрал, че трябва да се намеси. Но понеже разрушителят му бил извън строя, той трябвало да чака пет часа за смяната му с нов и не успял да пристигне в залива преди шест часа вечерта. Един от щабните му офицери, изпратен от Имброс призори да докладва за събитията от плацдарма, стигнал в Сувла едва към обяд. Той бил придружен от полковник Морис Ханки, политик, изпратен от Лондон, да наблюдава създаването на конструкцията. „Пълна липса на оживление от великото акостиране, — написал Ханки. — Изглежда, не осъзнаваха необходимостта от бърза офанзива и че резултатите зависеха от развитието на събитията за няколко часа.“

Двойката се отправила за среща със Стопфорд на борда на Джонкил. „Е, Аспинал, — казал Стопфорд, — момчетата се справиха чудесно.“

„Но те не стигнаха хълмовете, сър.“

„Да, но стигнаха брега“.

Аспинал помолил за незабавно придвижване, преди пристигането на турските подкрепления. Стопфорд отказал, като заявил, че вече е издал необходимите заповеди. Спорът бил безсмислен, затова Аспинал изпратил следното съобщение на Хамилтън: „Бях на брега, където всичко е спокойно и тихо. Няма пушечни изстрели, няма артилерийска стрелба и очевидно няма турци. Корпусът почива. Уверен съм, че златните възможности са пропуснати. Погледни сериозно на ситуацията.“ Хамилтън вече бил на път.

Накрая, жегнат от настойчивостта на Аспинал, Стопфорд се отправил към брега и пристигнал в щаба на Хамърсли в четири часа следобед.

Войските, казал той „трябва да атакуват веднага“. След това се върнал на Джонкил, за да узнае, че турските резерви още не били пристигнали и че хората от 53-та уелска дивизия вече били на път. Следобед той издал категорични заповеди за началото на атака и завземането на хълмовете около залива Сувла. Но оставил избора на момента за атака на Хамърсли, който бил предвидил нападение срещу хълмовете „W“ от 33-та бригада на следващата сутрин. Но в последния момент Хамърсли отложил нападението, като го присъединил към общата атака. Така бил изгубен още един ден.

„Такъв генералитет обърква представите“

През юни 1915 г., два месеца преди акостирането в Сувла, генерал Хамилтън казал на Кичънър, че командирът трябвало да бъде непреклонен и твърд мъж, защото жестокото лято в Галиполи щяло да подложи на изпитание и най-способните мъже.

Но избраният генерал-лейтенант Стопфорд, бил толкова немощен, че не можел да си вдигне куфара при пристигането си с влака. На шестдесет и една годишна възраст, в лошо здраве, той бил върнат в полка само заради войната. Фактът, че никога не бил командвал армия в битки, бил изцяло пренебрегнат.

На 22 юли Хамилтън внушил на Стопфорд, че хълмовете около Сувла „трябвало да се превземат с мощна атака преди зазоряване“ на 7 август и го накарал да действа енергично и смело.

Вместо това, по време на акостирането, когато операцията била застрашена от провал, Стопфорд се оттеглил на борда на „Джонкил“, възхитен, че хората му стигнали брега. Същевременно Хамилтън очаквал новини в Имброс. По-късно генерал-майор Дж. Ф. С. Фулер писал в тази връзка: „И двамата генерали очакваха или победа, или отстъпление, сякаш цялата операция беше конно надбягване. Такова поведение на генералите обърква представите.“

Изглеждало невъзможно слабата защитна сила, състояща се от 1500 турци, командвани от майор Вилмер, да обуздае нахлуването за две денонощия, преди да дойде подкреплението. Но Стопфорд бил толкова незаинтересован от напредването на войските си, че турците успели да го направят само за половин час.

Сутринта на 9 август Хамилтън пристигнал на брега, за да види как Стопфорд наблюдава построяването на защитни съоръжения за него и хората му. Хамилтън писал: „Той беше толкова погълнат от работата си и каза, че било много важно да се направят стабилни укрепления, тъй като вероятно щели да останат там за много дълго време.“ Последните съюзнически сили напуснали полуострова след пет месеца.

Хамилтън пристигнал на борда на Джонкил в 6,30 часа следобед. Той съобщил на Стопфорд, че Теке Тепе трябвало да се превземе най-късно до края на нощта. Стопфорд отговорил, че 11-та дивизия се нуждаела от още една нощ почивка преди атаката. Разгневен, Хамилтън отишъл да види Хамърсли, който веднага се извинил, че войските били разпръснати, теренът бил труден и не било извършено разузнаване. Накрая се съгласил да нареди на 32-ра бригада, на територията на Сулджик, да атакува същата нощ, така че поне един батальон да стигне до платото преди зазоряване.

Но двата батальона на бригадата контролирали ключовите позиции по периметъра и за да стигнат до мястото на срещата в 10,30 часа вечерта, се нуждаели от време, за да изминат разстоянието. Освен това и бригадирът нямало да тръгне, преди батальоните да успеели да се съберат заедно. Единият батальон не пристигнал и след половинчасово закъснение придвижването започнало. Авангардът достигнал върха на Теке Тепе, но бил отблъснат от внезапното пристигане на една от турските резервни дивизии.

Всеобщата атака, подкрепена от новопристигналата 53-та дивизия, продължила през целия ден. Тя не постигнала нищо и окопаните на хълма турци били подкрепени от новопристигналите войски. Стопфорд пристигнал с щаба си на брега и вместо да ръководи битката, прекарал целия ден в разпореждания около построяването на стабилни временни постройки за себе си и щаба.

Моментът отминал. Нямало да има пробив. Двата ценни брегови плацдарма само станали три. Липсата на решителност у Стопфорд се оказала фатална на 8 август. След осем дни той бил освободен от командването и се върнал на почетния си пост Лейтенант на Кулата в Лондон. Освободен от задълженията си, той никога вече не поел командването на войски до пенсионирането си през 1920 г.

Галиполската кампания била изоставена в края на годината по заповед на сър Уилям Робертсън, новия началник на Имперския генерален щаб, който вярвал, че войната може да се спечели само във Франция и че Галиполи се превърнала в една скъпа и разрушителна кампания. (Списъкът с жертвите надвишавал 200 000 души). Войските от залива Сувла и залива Анзак били евакуирани в края на декември, а от залива Хелес — на 8 януари, 1916 г. Отстъплението било успешно, тъй като не загинал нито един човек, въпреки множеството изоставени складове. А. Дж. П. Тейлър писал: „Галиполската експедиция била ярък пример как една гениална идея се превърнала в ужасна катастрофа заради неадекватната подготовка и некадърното командване.“ Нито един генерал не бил по-бездеен от Стопфорд.

Генерал Пърсивал и падането на Сингапур

Падането на островната крепост Сингапур в ръцете на японците през февруари 1942 г. било катастрофа с големи стратегически и икономически последици. С един удар англичаните се лишили освен от позициите си в Далечния Изток, от пристанището за износ на каучук, но и от ценните морски и инженерни съоръжения, военно оборудване, складове и петрол, два бойни кораба и хиляди човешки живота. Такава катастрофа може да бъде резултат само от политически или военни грешки. Все пак един човек носи отговорност за случилото се тогава: британският командир в Малая и Сингапур, генерал-лейтенант А. Е. Пърсивал.

Още през 1925 г. трите въоръжени служби не се споразумели как да защитават тази важна база. Докато армията и флотата искали укрепления и тежки оръдия, за да отблъснат евентуална атака откъм морето, военновъздушните сили настоявали за повече свои подкрепления за отбиване на нападенията, преди да проникнат на острова. Както можело да се очаква, по-старшите офицери постигнали своето. Последствията от това били, че Сингапур бил оставен без защита от северната му страна, където се съединявали Сингапур и островната част на Малая чрез главния път.

Този пропуск изглеждал по-застрашителен през лятото на 1941 г., две години след избухването на Втората световна война, когато Уинстън Чърчил наредил да се включат всички подкрепления в битката за Северна Африка, въпреки че неговите главни съветници смятали защитата на Сингапур за второстепенна по важност след защитата на Англия. Ситуацията се влошила още повече, след като американският президент Франклин Делано Рузвелт и Чърчил решили да накажат японската агресия във френски Индокитай през юли с налагането на търговско ембарго. Лишена от суровини, единственият изход за Япония бил да завладее още територии в Югоизточна Азия до Малая (за да се сдобива с каучук и калай) и до немски Източен Индокитай, (за да се сдобива с петрол). Тъй като Англия и Америка нямало да й разрешат това, сблъсъкът с тях ставал неизбежен.

Войната започнала на 7 декември. Япония предприела удар срещу американските морски бази в Пърл Харбър, в Хавай. В същото време, рано сутринта на 8 декември, първите военни поделения на 77-хилядната армия (25-та армия), командвана от генерал Томоюки Ямашита, акостирали в източния провлак на полуостров Малая. Две поделения били разположени в Тайланд, а трето, точно по границата на Малая, в Кота Бару.

Защитникът на Малая и Сингапур бил петдесет и три годишният генерал-лейтенант Артър Пърсивал, бивш главен асистент на Имперския генерален щаб. Занимавал се с търговия преди Първата световна война, той се присъединил към Есекския полк през 1914 г., воювал в окопите и бил награден за особени бойни заслуги с Военен кръст и с Френски военен кръст. Останал в армията и до 1939 г. се издигнал до бригадир. Последвали още повишения и през май 1941 г. той бил назначен за главнокомандващ войските в Малая.

От 88 000 души в неговата армия повечето били зле екипирани и необучени войници. Генерал Пърсивал не поправил тези недостатъци, защото не предвиждал среща с японците на бойното поле. Както и останалите „експерти“ той смятал, че японската армия не може да се придвижи през джунглата на полуостров Малая. Или поне не с танкове. Това обяснява защо преди нападението хилядите брошури на военното министерство за борба с вражеските танкове останали нераздадени.

„Едва ли някой би допуснал, че противотанковите брошури останали да гният в шкафа, — написал Норман Диксън в книгата си «Психология на военната некадърност», — защото те били толкова нетактични, че дори били еретични.“

В деня на агресията лорд Пърсивал изпратил първото си комюнике от щаба в Сингапур, съобщавайки, че японците се провалили при акостирането в Кота Бару. Във второто комюнике се казвало: „Всички (японски) кораби се изтеглят с висока скорост, а останалите на брега войски са стабилно въоръжени с картечници.“ Всъщност 5500-те японски войници не срещнали трудности при акостирането си и за няколко часа завзели близкото летище. Корабите, които се „оттеглили с висока скорост“, отивали да натоварят още войски. До десети декември японската 5-та дивизия, акостирайки по-нататък по брега, пресякла западния бряг на полуострова, и проникнала в Малая.

Същия ден бойният кораб „Принцът на Уелс“ и крайцерът „Сблъсък“ били потопени от японски бомбардировачи. Командващият офицер, адмирал Том Филипс, преди да потегли с кораба си, бил предупреден, че военновъздушните сили не можели да осигурят прикритие. Въпреки това той вдигнал платната, като разчитал, че е невъзможно големите бойни кораби да се потопят от самолети. Заради загубата на двата кораба и зле оборудваните военновъздушни сили англичаните не могли да предотвратят акостирането на още японски войски.

Оттогава имперските и британските сили били в постоянно отстъпление. Но докато хората и колите затъвали в задръстените пътища, те бивали изненадвани от японски танкове, маневриращи между каучуковите дървета и пехотата, която се придвижвала през граничната джунгла. Когато командващият в Северна Малая генерал Хийт решил да защити река Перак, фронтът му бил заобиколен от японска колона, придвижваща се по полегатия склон на полуострова. Японците избегнали и здраво укрепената защитна линия в Кампар, като се придвижили надолу по западния бряг в кораби, пленени по време на похода им.

През януари британците били отблъснати до линията на север от река Слим, обхващаща провинцията Селандор и летището до столицата Куала Лумпур. През нощта на 7 януари една японска танкова рота се втурнала да завладее пътния мост, разположен на двадесет мили от предната фронтова линия. Били пленени 4000 души. Японците загубили шест танка и няколко войници.

През този ден генерал Арчибалд Уейвъл пристигнал в Сингапур, на път за остров Ява, където щял да поеме новия извънреден пост на висшестоящ командир на съюзническите сили на югозападното тихоокеанско крайбрежие. Той ускорил постепенното оттегляне на Пърсивал и изградил защитна линия при южния град Йохор. Куала Лумпур бил изоставен на 11 януари, а Тампин — след два дни. Но това дало възможност на японците да се възползват от добрата пътна мрежа в южната провинция, разполагайки едновременно две дивизии. Отстъплението било по-бързо, отколкото било предвидено, и било невъзможно да се изгради ефективна отбранителна линия.

Същото се случило и на източния бряг, с евакуацията на Куантан и летището му на 6 януари и с евакуацията на Ендоу на 21 януари. До края на януари всички британски и имперски сили били изтикани в южния край на полуострова. Ариергардът пресякъл пролива към остров Сингапур същата нощ. Японските войски завоювали Малая само за 54 дни. Те дали само 4600 жертви срещу британските 25 000 (повечето затворници).

„Те гледат в погрешна посока!“

С огромните си запаси от каучук и калай Малая била една от перлите в короната на Британската империя след Първата световна война. За да я защити, британското правителство построило верига от летища по полуострова и морска база на територията на остров Сингапур, която щяла да подсигурява пътищата за доставка на калай и каучук между Англия и Далечния Изток. Но поради липсата на финансови средства, а и поради заплаха от Япония, до 1920 г. не било направено нищо.

Всичко се променило, когато през тридесетте години Япония превзела Китайска Манджурия, напуснала Организацията на народите и се отказала от ограниченията, наложени й чрез международните договори за разоръжаване. За Англия изграждането на защитна военноморска база в Сингапур станало приоритет. Но тъй като военните не вярвали, че е възможно японско нападение от полуостров Малая, оръдията на бреговите батареи сочели с дулата си към морето. Северната част на острова останала незащитена.

Смятало се, че Сингапур можел да издържи 70-дневна обсада, през която британската флота да пристигне от Англия. В края на тридесетте години армията допускала земноводното акостиране по южния бряг на Малая. Отпусната била незначителна сума за изграждането на отбранителна линия в Южна Малая, която да попречи на японската артилерия да стигне до подходящата позиция за откриването на огън по остров Сингапур. Но този план бил частично изпълнен до декември 1941 г., когато японците нападнали територията. Тъй като оръдията сочели в погрешната посока, островът бил незащитен, когато след два месеца японците нападнали през пролива Йохор.

По време на ускоряващото се британско отстъпление от полуострова, командващият инженерните войски, бригадир Иван Симсън, подканял няколко пъти Пърсивал да укрепи отбраната на северната част на острова. Молбите били пренебрегнати. Той казал на Пърсивал, че имал хора и материали, които „да изградят устойчива защитна линия, противотанкова защита, подводни препятствия, огневи капани, мини, стоманена и подвижна бодлива тел, методи да се осветява водата“. Но Пърсивал не разрешил.

„Сър, — продължил Симсън, — трябва да помогнем на нашите войски. Те са слабо обучени, уморени и отчаяни. Вече отстъпват стотици мили. И моля Ви, спомнете си, че японците са по-добре обучени, по-добре оборудвани и въодушевени от постоянните победи… и това трябва да се направи сега, сър… веднага след като попаднем под обстрел.“

Пърсивал останал непоклатим. „Виж, генерале — казал Симсън, без да контролира повече гнева си, — повдигах този въпрос хиляди пъти. Вие винаги го отхвърляхте и никога не ми изтъкнахте конкретни причини. Кажете ми най-накрая защо, за бога, поддържате тази позиция?“

След малко лорд Пърсивал отговорил: „Считам, че защитата, която ще изградиш, ще бъде лоша за духа на войниците и на гражданите.“

Кръвта на Симсън замръзнала. Той не можел да повярва, че Сингапур бил загубен. „Сър — казал той, — ще бъде по-лошо за бойния ни дух, ако японците настъпят в полуострова.“

По-късно Пърсивал бил посетен от генерал Уейвъл, „много разочарован, че нищо не било направено“ и „говорейки рязко“, поискал да узнае причината. Отговорът бил същият: да се защити гражданският дух. Щяло да бъде по-лошо за духа, отговорил Уейвъл, ако войските от полуострова бъдели изтласкани обратно към острова.

Информиран от Уейвъл за провала на Пърсивал при защитата на Сингапур, Чърчил издал директива за защитата на северния бряг. Много от мерките били като предложените от Иван Симсън. Но Пърсивал още отказвал да действа. Когато накрая направил план за действие, вече било късно.

Норман Диксън дава психологическо обяснение за това странно поведение: „В случая с Пърсивал и Гордън Бенет (командващ 8-ма австралийска дивизия) да изградят отбранителна линия означавало да признаят пред себе, че се намират в опасност. Тяхната показна загриженост за гражданския дух била изместена от загрижеността им за собствения им дух. Наблюдавайки случилото се след това в Сингапур, някой би могъл да се ужаси от принудителния отказ на военния да се отбранява. Такова поведение е типично за представителите на авторитарното общество. Те са «обединени» в организации, които се отнасят към страха и заплахата с ритуални средства.“

Но Пърсивал не бил доволен от провала си в изграждането на адекватна защита. С 85-хилядната си армия на острова той защитавал бреговата линия, вместо да поддържа една централна резервна сила, която можела да се изпрати към всяка застрашена точка. Освен това премахнал повечето защитни постове на североизток по острова, независимо че признаците сочели за нападение от северозапад. Когато японските войски показали, че ще нападнат именно оттам, Пърсивал наредил да се върнат обратно защитните постове. Но било късно.

През нощта на 8 февруари две японски дивизии навлезли между острова и полуострова с разнородни кораби. Част от тях били потопени, но повечето пристигнали невредими. Бреговите прожектори не били използвани, комуникационните връзки били прекъснати, а артилерията се забавила при изграждането на огневия си вал. Призори 13 000 японци пристигнали на брега и трите австралийски батальона, охраняващи този сектор, се оттеглили навътре в острова. До обяд 20 000 японски войници акостирали в северозападната част на острова.

Англичаните имали достатъчно войски да отблъснат нашествениците, тъй като не повече от 35 000 японски войници били разгърнати на територията на острова. Но поради некадърното командване на Пърсивал войниците му били с нисък боен дух и необучени. Липсата на защита срещу въздушните атаки на врага още повече понижили бойния дух, както и пожарът от запалените петролни контейнери в тила на защитата. Призивът на Чърчил битката „да се води до горчивия край“ и към командирите „да умрат със своите войски за честта на Британската империя“ бил последната капка. Повечето стигнали до заключение, че пленничеството е за предпочитане пред смъртта. Само ако знаели какво ги очаква.

Вечерта на 15 февруари дошъл краят. Когато японците наближавали Сингапур, хранителните запаси привършвали, а водните се били изчерпали, генерал Пърсивал излязъл с бяло знаме и се предал. Англичаните загубили 138 000 души, като повечето от тях се превърнали във военнопленници.

Загубата на Сингапур била последвана и от японското завоюване на голяма част от Югоизточна Азия, включително Бирма и немска Източна Индия. Но с падането на Сингапур бил разрушен митът за превъзходството на бялата раса. Генерал Пърсивал със своята некадърност изиграл значителна роля в насърчаването на последвалата война на азиатския национализъм.

[1] Фитцрой Джеймс Хенри Съмърсет, първи барон Раглан (FitzRoy James Henry Somerset, 1st Baron Raglan, 1788–1855), главнокомандващ английската армия по време на Кримската война. В книжното издание кой знае защо е „Фитзори“; навсякъде в текста е подменено. — Бел. Dave ↑

[2] Всъщност е осмият и най-млад син на петия дук (херцог) на Бюфорт. — Бел. Dave ↑

[3] Сапун-гора (рус.) — възвишение на югоизток от Севастопол. — Бел. Dave ↑

[4] В книжното издание е дадено като лично име «Прайвът». Всъщност инициалите са му J. W. (Wightman), ранен е в битката и пленен, починал е 1907 г. — Бел. Dave ↑

Глава 2
Проблемно планиране

Може би най-непростимите от военните грешки са тези, които са допускани по време на планирането на военните операции. Защото те обричат участниците в тези операции, офицери или войници, на сигурно поражение още преди започване на битките.

Могат да бъдат посочени няколко грешки: прекалено разчитане на един елемент от плана (артилерийската бомбардировка при река Сома); недостатъчно разузнаване (Браво Ту Зиро); пренебрегване на противниковото разузнаване (Арнхем); или чисто безразсъдство (нападението на Джеймсън, Коленсо или нападението на Диеп). Но при всички резултатът е един и същ: безсмислените жертви, сред тези които е трябвало да приведат в действие тези лунатични схеми.

Атаката на Джеймсън

Атаката на доктор Джеймсън в Трансваал с 500 конници на 29 януари 1896 г. била от случаите, обречени на неуспех. Тя била част от лекомислената схема, изготвена от Сесил Роудс и родените в Англия йоханесбургски бизнесмени, с подкрепата на английското правителство, и имала за цел да смени режима на президента Пол Крюгер с някого, подходящ за техните интереси. Когато обаче някои от елементите на този необещаващ заговор отпаднали, Джеймсън продължил напред и претърпял неизбежните последици.

Роден на 9 февруари 1853 г. в Единбург, Леандър Стар Джеймсън бил най-малкият син от единадесетте деца. Баща му бил адвокат. Дипломирал се в Лондон през 1877 г. като доктор, на него му предстояла забележителна кариера, но когато преумората застрашила здравето му, той преместил медицинската си практика в Кимбърли, в Кейпската колония в Южна Африка. Там срещнал Сесил Роудс — основателя на миньорската компания „Де Беерс“ и те скоро се сприятелили.

Роудс бил мечтател, който бленувал за създаването на федерация от южноафрикански щати под английско господство. Той искал английското правителство да обяви протекторат върху земите на север от Трансваал и Бечуаналанд. Когато през 1889 г. станало ясно, че маркизът от администрацията на Солсбъри нямал намерение да увеличава британските имперски задължения, тогава Роудс основал Британска южноафриканска компания (БЮАК), която да развива тези земи.

През следващата година Роудс станал премиер-министър на колонията Кейп и убедил Джеймсън, който бил човек на действието и авантюрист, да изостави доходната си медицинска практика в Кимбърли и да отиде на север, за да изгради клонове на Британската южноафриканска компания в земите на племената матабеле и машона. През септември Джеймсън издигнал флага на съюза около днешно Хараре и заел длъжността администратор на компанията.

Но страховитото племе матабеле, подчинено на още по-страховитото племе зулус, било явна заплаха за ръководството на компанията и трябвало да се справят с него. Войната за завладяването на територии Джеймсън започнал през 1893 г., за да съживи компанията, натрупала огромни дългове след слабото й представяне на стоковите тържища. През януари 1894 г. след кратка, но брутална атака, племенните вождове на матабеле отстъпили, а военната самоувереност на Джеймсън нараснала. Новата територия от 444 000 квадратни мили, била кръстена Родезия, в чест на основателя на компанията.

Но имало далеч по-голямо препятствие пред мечтата на Роудс, а именно бурската провинция Трансваал. През февруари 1881 г. на хълма Маджуба бурите победили английската армия и до голяма степен успели да си възвърнат независимостта. След пет години било открито злато във Витватерсранд, близо до Йоханесбург, което дало на Трансваал възможността да отклонява всякакви предложения за английски протекторат.

През 1895 г., вбесен от постоянно нарастващото благосъстояние, сила и независимост на провинцията Трансваал, Роудс решил да свали от власт националистическото африканерско правителство на Крюгер. Възможността била предоставена от недоволните чужденци (в Трансваал), повечето от които били от британски произход, работещи предимно в златните мини около Йоханесбург. Отначало — понеже тяхното недоволство било на законова основа, им отказвали правото да гласуват. Това недоволство прераснало в революционно движение, защото британските миньорски интереси в Ранд се противопоставяли на политиката на Крюгер, която ограничавала техните доходи, с високите данъци, заплащането за железопътен транспорт, държавния монопол върху динамита. Това повишавало изкуствено жизнения им стандарт.

Като собственика на „Обединени златни полета“, Роудс имал същите финансови интереси в Трансваал. Но главната причина, поради която искал да се назначи пробританско правителство в Трансваал, била, че така щяла да се сбъдне неговата мечта да се образува федерация от щати на територията на Южна Африка.

Планът на Роудс се състоял от три елемента: въстанието щяло да избухне в Ранд; то щяло да бъде подкрепено от въоръжените сили на полицията на Британската южноафриканска компания, по източната граница с Бечуаналанд; накрая британският висш комисар щял да отпътува за Йоханесбург, за да проведе преговори с бурското правителство, като обезкуражи немците да подкрепят африканерския национализъм и да предотврати собствениците на златни мини да декларират своя независима република.

Подкрепа на британското правителство била получена през декември 1894 г., когато Роудс доверил плана си на лорд Роузбъри — премиер-министър на нестабилното либерално правителство, което наследило консервативното правителство на Солсбъри. Единственото условие на Роузбъри било да не се намесва полицията, докато не започнело въстанието в Трансваал. Благодарение влиянието на Роузбъри, Роудс назначил сър Херкулес Робинсън за висш комисар в Южна Африка в началото на 1895 г. Бивш губернатор на колонията Кейп, впоследствие един от основните акционери в Британската южноафриканска компания и директор на „Де Биърс“, Робинсън бил близък приятел на Роудс и подкрепял плана му.

През юни 1895 г. либералното правителство паднало от власт и било сменено от консерваторите на Солсбъри. Но подкрепата за плана на Роудс останала. На 4 ноември Робинсън изпратил частен меморандум до колониалния секретар Джоузеф Чембърлейн. Основните точки били: бунтът ще се състои в Трансваал „рано или късно, а един инцидент ще го предизвика всеки момент“; веднага след новината за избухналото въстание и след назначаването на временно правителство, Робинсън „ще издаде прокламация, като настоява в нея двете страни да се въздържат от бойни действия и да се явят на арбитраж при него“; английското правителство „ще подкрепи това поведение“ и щяло да информира пресата, че „голяма бойна сила ще тръгне от Англия за Южна Африка“; тогава Робинсън щял да отиде в Претория и да нареди да се създаде Парламент, избран с гласа на всеки бял мъж на територията на Южна Африка.

„Напълно съм съгласен с идеята ти“, отговорил Чембърлейн на 6 декември. „Смятам, че няма да се предприема нищо, докато успехът не е гарантиран. Всеки провал ще се превърне в голяма катастрофа.“

Междувременно се оформила останалата част от плана. В края на ноември Джеймсън събрал 600 мъже до източната граница на Трансваал. 350 от тях били в Питсани, провинция Бечуаналанд, като повечето работели в конната полиция на компанията „Машоналанд“; останалите били от граничната полиция на Бечуаналанд и се настанили в Мафекинг, в северната провинция Кейп. Освен с пушки те били въоръжени с шест картечници „Максим“ и две оръдия. Освен това Родезийската конна рота, съставена от 1000 доброволци, била готова да нападне Трансваал от север. Тя била близо до границата под командването на капитан Спрекли и капитан Нейпиър. Командирът им, полковник Уилоуби, се присъединил към Джеймсън като началник-щаб.

Тогава 5000 пушки, три картечници „Максим“ и 1 000 000 снаряди и патрони трябвало да се внесат контрабандно в Йоханесбург. Смятали да се снабдят с оръжие от бурския арсенал в Претория, който щял да бъде пленен веднага щом започнел бунтът на чужденците. Роудс водел сметка за всяко похарчено пени, от общо 61 500 английски лири стерлинги.

На 19 ноември Джеймсън се срещнал със заговорниците в Йоханесбург. Датата за началото на бунта била на 28 декември. Но Джеймсън отказал да влезе в Йоханесбург „като бандит“ и лидерите на бунта му дали писмо, в което го молели да помогне на хората там. Освен това се споразумели, че когато бунтът започнел, сър Херкулес Робинсън щял да отпътува към Трансваал като арбитър при подписване на споразумението.

Но възникнали противоречия за бъдещето на Трансваал. Роудс не искал да се обвързва и чужденците били подозрителни относно британската намеса. Болшинството искали да се създаде либерална република, която да се грижи за миньорското общество; те не искали да са част от английската колония.

С приближаването на бунта ентусиазмът намалявал. Контрабандно пренесените оръжия били по-малко от предвиденото количество. Завземането на бойния арсенал на Претория трябвало да отпадне, поради липса на хора. На 26 декември разделените в мненията си лидери на бунта отложили датата на въстанието най-рано на 6 януари.

Джеймсън, информиран, че операцията щяла да се проведе по план, научил за отлагането й, чакайки нетърпеливо в Питсани, между Бечуаналанд и Трансваал. Отговорът му на 27 декември бил, че част от неговата войска вече се била придвижила да „пререже част от телената мрежа“ и ако не можели да ги спрат, щял да се придържа към първоначалния план.

На следващия ден, чрез кодирани телеграми от щаба на южноафриканска компания в Кейптаун, Джеймсън узнал, че заговорът в Йоханесбург бил провален: „… Обществото няма да отдели и пени за компанията, дори и ти да си директор.“ Освен това му било съобщено, че майор Хини пътувал към него с вест от лидерите на заговорниците. Щом Джеймсън научел това, което Хини щял да му предава, те заедно щели да решат какво да предприемат: „Вие и ние трябва да преценим в зависимост от промените.“

„Добре е да изчакаш“, завършвали инструкциите към Джеймсън. Но „не можем да претърпим провал“.

Отговорът на Джеймсън бил твърдоглав: „Ако не бъда уведомен в обратен смисъл, ще тръгна утре вечер.“

Той изпратил това съобщение в пет следобед, като знаел, че нямало да пристигне в Кейптаун преди офисите на компанията да затворят за уикенда. Роудс не получил това съобщение чак до следващия ден.

Едва привечер на 28 декември Роудс решил окончателно да отмени операцията, щом получил съобщение от лидерите на заговорниците, че нямало да има бунт. Щяло да бъде невъзможно да се вдигне революция, защото „бурите поели караула“.

Висшият комисар Робинсън бил информиран, че „цялата работа се разсъхнала“ на следващата сутрин. Но никой не пратил писмо за прекратяването на операцията на Джеймсън.

Хини пристигнал в Питсани около десет и половина сутринта на 29 декември и казал на Джеймсън, че лидерите в Йоханесбург поискали от него да отложи операцията, защото имало недостиг на оръжия, а и не постигнали споразумение относно бъдещето на Трансваал. След като го изслушал внимателно, Джеймсън накрая съобщил, че отива в Трансваал. Хини се съгласил да го придружи.

Причината за прибързаното решение на Джеймсън бил доклад на „Ройтерс“, публикуван в южноафриканската преса предния ден. В него се съобщавало за слухове в Йоханесбург за „тайно въоръжаване на миньори и приличащи на военна подготовка действия“. Съобщавало се, че жени и деца напускат града, докато Крюгер и главнокомандващият Трансваалската армия Пиет Джуберт се върнали в Претория, а лидерите на заговорниците се надявали да постигнат споразумение с тях. Джеймсън бил решен да се придвижи, преди Крюгер да предприеме контрамерки. Той знаел и до какви финансови проблеми в компанията щяло да доведе отлагането на операцията.

Неговото последно съобщение до Роудс в неделя сутринта било: „Тази вечер отивам в Трансваал.“ То завършвало по следния начин: „Ние ще защитаваме всеки, докато не сменят настоящето правителство и не приемат гласуването като форма за съставянето на правителство.“

Следователно Джеймсън самостоятелно взел решение да отиде в Трансваал, за да подтикне към бунт, независимо че чужденците не били ентусиазирани и че правителството на Крюгер вече било подушило заговора. Това начинание било обречено, преди да започне.

Тъй като офисът му в компанията бил затворен събота и неделя, Роудс получил последното съобщение на Джеймсън, заедно с изпратеното предния ден, едва следобед на 29 декември. Той веднага забранил експедицията. „Надявам се нещата в Йоханесбург да бъдат уредени приятелски. В никакъв случай не тръгвай, аз категорично се противопоставям на такъв ход.“ За съжаление било неделя и пощата с телеграфа била затворена следобед. Това важно съобщение било изпратено едва на следващия ден, но вече било късно.

В неделя следобед Джеймсън съобщил на хората си, че тръгват към Трансваал по молба на гражданите на Йоханесбург. Това щяло да бъде безкръвна експедиция, казал той и на всеки щяло да се заплати допълнително за специална служба.

Същата нощ те пресекли границата, въпреки че телеграфните кабели били прерязани. Контингентът в Макфекинг тръгнал по същото време и двете колони се срещнали в Отошоп в Трансваал в пет часа на следващата сутрин. Общата бойна сила наброявала 510 конни офицери, въоръжени с 8 картечници „Максим“ и 3 полеви оръдия.

Въпреки че комуникационните кабели били отрязани чак до Зируст, когато Джеймсън напуснал Отошоп, едно местно длъжностно лице изпратило конник да уведоми за тях командира на този район Луис Бота. Кабелите между Зируст и Претория трябвало вече да бъдат възстановени, но задачата се провалила. Обаче Бота имал възможност да изпрати на Джуберт подробности за нападението. Четири часа след тяхното заминаване от Отошоп главнокомандващият знаел посоката им, силата, и какви били оръжията им.

Рано на следващата сутрин, на 90 мили от Питсани, самотен ездач се присъединил към колоната. Той бил изпратен да информира Джеймсън, че висшият комисар им нареждал да се върнат обратно. Не му обърнали внимание. На следващата сутрин, на новогодишния ден на 1896 г., втори ездач ги настигнал със същото съобщение. Джеймсън отговорил, че не можел да се подчини на заповедта, защото доставките в тила им били на привършване, а той искал да „изпълни своето обещание… да помогне на момчета в тяхната беда“.

Те ускорили хода си, но вече възникнали първите проблеми. Храната и фуражът били разчетени неправилно, а резервните коне били впрегатни неизползваеми за оседлаване. Въоръжените бури били налице и Джеймсън позволил на хората си почивка.

Този следобед, след като били изминали 154 мили за три дни, те се натъкнали на бури близо до Крудерсдорп, само на двадесет мили от Йоханесбург. Малки групи от бури ги следвали като сенки още от момента, в който пресекли границата. Но командосите (така официално били наричани силите на бурите, съставени от въоръжени доброволци) нямали достатъчно военна сила, за да им се противопоставят до момента.

Бурите, под командването на комендантите Кронже, Малан и Протжитер, заели добре укрепени позиции, три мили на запад от града. Джеймсън се натъкнал на тях, докато се изкачвал по склон от другата страна на долината. Той решил да ги изблъска от позициите им, като наредил оръдията да се подготвят за стрелба. Но бурите били добре окопани и шрапнелите ранили само няколко техни коня.

Заблуден от тишината около окопите на бурите, Джеймсън изпратил 100 конници, с 2 картечници да проучат ситуацията. Напредвайки по широк фронт, те пресекли калния поток навътре в платото, когато бурите открили огън по тях. 30 души били убити и 30 ранени. Други се скрили в близката тръстика, но после били пленени. Останалите се оттеглили.

Тъй като пътят им бил отцепен, Джеймсън решил да стигне до Йоханесбург, заобикаляйки на юг в посока към Рандфонтейн. Полевите оръдия и картечниците осигурявали прикриващ огън.

Отначало всичко вървяло добре, понеже „се сдобили“ с водач, който ги насочвал „право към Йоханесбург“. Всъщност той бил бурски скаут, който ги водел право към вражеския капан. Заобиколен от бурите, Джеймсън изградил лагер и се подготвил да го отбранява. Но атака не била предприета тази нощ.

Призори на 2 януари 1896 г., колоната разтурила лагера и се придвижила на юг в единствената посока, която не била заета от бурите. Както и преди, тилът и фланговете им били защитавани от оръдия и пушки. Бурите ги следвали. Изминавайки десет мили, колоната стигнала до фермата „Влакфонтейн“, където бурите препречили пътя им.

Изтощена и обградена, колоната на Джеймсън изградила последния си лагер. От фермата те обстрелвали скалата, зад която били бурите, докато картечниците се повредили от прегряване, а полевите оръдия останали без амуниции. Тъй като огънят срещу тях спрял, бурите изстреляли точно прицелвани куршуми по защитния периметър, поразявайки голям брой хора и коне. След това редовната бурска армия се включила в битката и всичко приключило.

Някой завързал бяло парцалче на щика си и го издигнал високо над фермата. Наблюдавайки всичко от позицията си, Кронже запитал Джеймсън какви са намеренията му. Но Уилоуби вече бил изпратил бележка от „главнокомандващия трансваалските сили“, предлагайки капитулация, в случай „че Вие гарантирате безопасното преминаване извън страната на нашата военна сила“.

Отговорът на Кронже бил, че ще бъдат освободени, ако предадат флаговете и оръжията си и заплатят разходите за пораженията на Трансваал. А бурският командир след това отишъл в лагера на Джеймсън, придружен от хората си. Вътре той открил Джеймсън и офицерите му, които изглеждали ужасно. Някои стояли прави около ранените мъже, които тихо стенели. „Треперейки като тръстика“, Джеймсън казал на Кронже, че не воювал под никакъв флаг и бил готов да положи оръжията.

Пристигнал Малан и казал на Кронже, че нямал власт да уреди подробностите. Това трябвало да бъде само безусловна капитулация. Когато предали това на Джеймсън, той свалил шапката си и казал: „Приемам Вашите условия.“

Джеймсън и офицерите му били закарани до Претория в коли, а войниците стигнали дотам на коне. Техните жертви наброявали 17 убити и 55 ранени, докато бурите загубили само 4 убити и трима били ранени. Но най-тежката жертва дал Сесил Роудс, който подал оставката си като премиер-министър на Кейптаун в деня, когато научил, че Джеймсън капитулирал. „Бедният стар Джеймсън — възкликнал той. — Двадесет години сме били приятели и сега ме съсипа.“

Така завършила обречената експедиция, позната като „Атаката на Джеймсън“. Докато била планирана, като част от заговор, за провеждането на въстание в Йоханесбург, в който да се включи и английският висш комисар, е имало някакъв минимален шанс да се осъществи успешно. Но когато и двете важни изисквания в плана отпаднали, мисията на Джеймсън била обречена още в зародиш.

Телеграмата на Крюгер

Веднага щом научил за случилото се в Трансваал, германският кайзер Вилхелм II, наредил да се провери дали може да се наложи немски протекторат и да се изпратят немски войски в Южна Африка. Успявайки да тушират тези предложения, съветниците на кайзера го умиротворили, като изпратили на президента Крюгер поздравителна телеграма.

Тя гласяла: „Изразявам моите най-искрени поздравления, че Вие и Вашите хора, без да се нуждаете от помощта на приятелски Вам сили, успяхте… да възстановите мира и да поддържате независимостта си, въпреки атаките срещу Вашата страна.“

Телеграмата съдържала две нападки срещу английското правителство. Споменавайки думата „независимост“ в Трансваал, те намеквали за ограниченията в автономията им, наложени от Лондонската конвенция през 1884 г. А споменавайки фразата „приятелски сили“, намеквали, че Германия щяла да се намеси, ако бурите я помолели.

Но със сигурност телеграмата не целяла да предизвика бурята от антинемски настроения в британското общество, след публикациите по тази тема в английската преса. Изправено пред реалната опасност от война, немското правителство променило тактиката си, като не подкрепило предстоящата конференция, на която трябвало да се гарантира целостта на Трансваал. Крюгер бил оставен да договаря бъдещето с британското правителство.

Телеграмата имала и друго значение: окуражила британците публично да заклеймят неуспеха на атаката.

Последвалата реабилитация за Джеймсън не била нищо особено. Той бил изпратен в Лондон и осъден за злоупотреба с военната служба на 15 месеца затвор през юли 1896 г. Но бил освободен от Холоуелския затвор, след като излежал една трета от наказанието си, заради влошаване на здравето му. Вземайки участие във военните действия при обсадата на Лейдисмит, във Втората бурска война, той бил избран за депутат в Кейпския парламент през юни 1900 г. Когато Роудс починал, през 1902 г., той го заместил като лидер на Прогресивната партия. Две години по-късно, Прогресивната партия спечелила мнозинство в парламента и той станал премиер-министър на провинция Кейп. Станал баронет през 1911 г., шест години преди смъртта си.

Коленсо

Битката при Коленсо на 15 декември 1899 г., по време на Втората бурска война, била третото голямо британско поражение от така наречената „Черна седмица“. Коленсо е пример за битка, която не е трябвало да се провежда.

Шест седмици преди това британците били поразени при тесния планински проход Никълсън, близо до Лейдисмит. Бурите прекъснали железопътните и телеграфни връзки южно от града, хващайки в капан 12-хилядна войска, много цивилни граждани и складове. Били обградени и най-големите населени центрове на Мафекинг и Кимбърли в Северен Кейп.

Генерал Редверс Бюлер, командващ 50-хиляден армейски корпус в подкрепление, изпратен в Южна Африка след избухването на войната, пристигнал навреме в Кейптаун по море на 31 октомври 1899 г. „Няма по-силен командир в британската армия, — написал един съвременник, — от този сдържан, решителен, независим, крайно безстрашен, непоколебим и храбър мъж.“

Кавалер на Кръста Виктория, Бюлер бил човек на действието. Роден през 1839 г., той бил изключен от Хароу, и постъпил в армията на деветнадесетгодишна възраст. Той участвал в пет военни кампании, както и в Зулуската война от 1879 г., по време на която командвал нередовната кавалерия. Но въпреки че бил безстрашен, той никога не е командвал по-голяма армия. По думите на един историк: „Той бил великолепен майор, посредствен полковник и провален генерал.“

По онова време обаче нямало такива резерви към него. Въпреки слуховете, че бил алкохолик, пресата приветствала назначаването му. „Бурите сега ще си изпатят — казвал един хлапак на друг в една карикатура. — Татко пристига и си е взел каиша.“

На Бюлер му било заповядано да се придвижи на север през провинция Кейп в посока към бурските столици Блумфонтейн в Оранжевата Свободна държава и Претория — в Трансваал. Тъй като Лейдисмит можел да капитулира, Бюлер решил на своя глава да раздели армейския си корпус на три различни по големина части. С най-голямата част той щял да освободи Лейдисмит. Генерал-лейтенант Метуен щял да продължи към Кимбърли и Мафекинг с втората по големина военна част. Генерал-лейтенант Уилям Гатакре щял да тръгне с последната част, за да задържи бурите в провинция Кейп, докато Бюлер обедини отново армейския корпус, за да изпълни първоначалния план на военното министерство.

Тъй като знаел, че много скоро англичаните ще се опитат да освободят Лейдисмит, бурският главнокомандващ, генерал Джуберт, изпратил 4000 души да им пресекат пътя. Водени от младия Луис Бота, тогава вече генерал, те скоро превзели Коленсо, на южния бряг на река Туглеа, под хълмовете около Лейдисмит.

До 20 ноември, пленявайки част от брониран военен влак, с който пътувал младият Уинстън Чърчил, бурите обградили Есткоурт и стигнали на десет мили от Дърбан.

След два дни Бюлер пристигнал, за да събере 20-хилядната си войска. Тъй като река Туглеа била пълноводна, пътят на бурската войска можело да бъде отрязан, затова Джуберт наредил да се оттеглят на север. При Коленсо те взривили железопътния мост и подкрепени от 8000 войска, обсаждаща Лейдисмит, започнали да се окопават по северния бряг на Туглеа.

Призори на 12 декември Бюлер тръгнал с 18 000 войска от базата си във Фрер, на 10 мили южно от Коленсо. Намерението му било да заобиколи бурските позиции там, където те били непревземаеми. Щял да ги избегне, като пресече реката при дрейфа Потжетер. Но в същия ден научил, че 13 000 войска на Метуен е разгромена при Магерсфонтейн на 11 декември. Присъствието му в Кейп било наложително. Но Бюлер не искал да изостави Лейдисмит. Той се двоумял още два дни, докато дългобойната му артилерия обсипвала със снаряди бурските позиции. Накрая решил да атакува фронтално Коленсо и да освободи Лейдисмит.

Катастрофален компромис. Предвидил това, Бота се окопал по хълмовете над Коленсо, в маскирани редици, дълги десет мили. Той бил уязвим на хълма Хлангван, понеже хората му там били разделени от течението на Туглеа.

Бюлер планирал две бригади да се придвижат срещу бурския център и десен фланг, за да ги пробият през реката, докато конната му бригада щяла да нападне хълма Хлангван. Фронталната атака срещу укрепените и неустановени вражески позиции била обречена на неуспех. Не затова, че Бюлер не уведомил за намеренията си генерал-лейтенант Джордж Уайт, който планирал освобождението на Лейдисмит да съвпадне с атаката му.

Призори на 15 декември артилерията на Бюлер открила огън по бурите в обсег от три мили. В центъра на позициите на бурите втората бригада на генерал-лейтенант Хенри Хилдярд започнала да напредва, подкрепена от 12 полеви и 6 морски оръдия, командвани от полковник Чарлз Лонг. На Лонг било наредено да използва далекобойните морски оръдия, докато пехотата не стигне реката. Но той имал други идеи. Последовател на новата теория, че с артилерията трябвало да се унищожи врагът в близък обсег, неговите оръдия се придвижили напред и стигнали на миля пред пехотата.

Бурите били тихи и невидими, когато Лонг наредил оръдията да бъдат подготвени за стрелба. Прогърмял единичен изстрел откъм далечния бряг на реката, бързо последван от огнената стрелба на оръдия и артилерия. Хванати на открито, британците се превърнали в лесни мишени. След час заместник-командирът на Лонг бил ранен, а една трета от войниците били избити. Командирът им наредил да се скрият в близките дерета.

Отляво била предприета още една катастрофална маневра от 5-та ирландска бригада, командвана от генерал-майор Фитцрой Харт. Получил заповед да пресече при дрейфа Бридъл, Харт тръгнал с батальоните си в сгъстен строй, като за парад. Предвидил в каква мишена ще се превърне това компактно тяло, полковник С. Д. Купър от 2-ри дъблински стрелкови полк разгърнал своя батальон на разстояние по-голямо от обичайното за парад. Харт отменил заповедта му. Той заявил, че би искал да държи войската „здраво в ръцете си“. Дори когато кавалерията го предупредила, че окопите на бурите са точно пред тях, той не променил строя.

Призори той стигнал до пясъчен насип в реката, като клин, обграден от три страни с вода. Спрял да се консултира с картата си и установил, че дрейфът Бридъл се намирал наляво от пясъчния насип. Неговият местен водач настоял, че дрейфът бил именно пясъчният насип. Вместо да изпрати патрули да проучат мястото, Харт повярвал на местния водач и наредил на войниците да пресекат през клина.

Бурите открили огън. Хората му започнали да залягат и да стрелят. Но Харт им наредил да продължат напред. Докато напредвали, техните редици били обстрелвани от три страни и скоро строят се разпаднал. Малки групи, пробягвали по петдесет ярда напред, докато не намерили място за прикритие. „Всички се втурнаха напред да стигнат брега на реката“, писал един офицер.

Един батальон случайно се отклонил вляво от пясъчния насип и стигнал до истинския дрейф Бридъл. Бурите го прокопали, но още бил проходим. Но Харт пропилял шансовете да спаси хората си от катастрофата, като им наредил да преминат през пясъчния насип.

За четиридесет минути били убити 400 мъже. Бюлер, наблюдавайки поражението, изпратил двама вестоносци да предупредят Харт да стои далече от пясъчния насип. Накрая постигнал желания ефект. Покрити от резервната бригада, командвана от генерал-майор Невил Литълтън, разбитата войска на Харт се оттеглила. Било седем сутринта. Оръдията на Лонг замлъкнали по същото време.

Конната бригада, командвана от лорд Дъндоналд, атакувала хълма Хлангван. Слезли от конете си в края на царевичните полета и започнали да пълзят по склоновете на хълма, но били приковани от точен стрелкови огън. Осъзнал, че не може да се придвижи без пехотното подкрепление, Дъндоналд изпратил съобщение до най-близката резервна бригада. Командирът й отказал да им помогне. Бил получил нареждане от Бюлер да не се намесва.

Бюлер се придвижил напред, за да измъкне Лонг. Срещнал Хилдярд, който тъкмо щял да атакува вагонния мост в Коленсо и фортовете от двете му страни. Той му казал: „Опасявам се, че оръдията на Лонг са в ужасна бъркотия. Едва ли ще можем днес да атакуваме Коленсо.“

Било 8 часът сутринта. Тъй като само две от четирите пехотни бригади били участвали във военни действия, Бюлер решил да отмени цялата операция. За да спаси дванадесетте полеви оръдия на Лонг, които съставяли половината му артилерия, Хилдярд трябвало да завземе Коленсо и да прикрива оръдията отдясно. Това било постигнато от хората му, независимо че те се придвижвали в клин, обстрелвани от три страни. Помогнало им, че Хилдярд ги строил в разгърната верига, на 6 ярда един от друг и на 600 ярда всяка рота.

Но оръдията били заседнали на открита земя, далече на 500 ярда. Накрая Бюлер призовал доброволци. Излезли един редник, шестима мъже и трима офицери. Това били капитаните Скофийлд и Конгрийв и лейтенант Фреди Робъртс. Фреди Робъртс бил син на фелдмаршал Робъртс, който скоро щял да заеме мястото на Бюлер като главнокомандващ. Тъй като групата се спуснала в галоп към оръдията, бурите открили по тях огън. Робъртс и Конгрийв били ранени и останали без коне. Останалите, водени от Скофийлд, успели да завържат две оръдия и да избягат.

Били направени още три опита. Но нито един не стигнал до оръдията. На една от групите застреляли 12 коня и един войник, а петима били ранени. Били раздадени 5 Кръста Виктория и 18 медала за този съмнителен героизъм.

Единствената надежда оставала пехотата на генерал Хилдярд да ги пази до нощта. Дъндоналд, изтласкан от Хлангван, претърпял тежки загуби и оставил оголен десния британски фланг. Бюлер се страхувал, че ще загуби от пехотата си и десетте оръдия, които останали в Коленсо. Той наредил на войската да отстъпи. Било обяд.

Това значело да изоставят ранените под открито небе. „Няма вода, няма глътка въздух, няма дори частица сянка, а слънцето никога не съм го чувствал така жарко, дори в Индия“, спомня си капитан Конгрийв, лежейки до тежко ранения Фреди Робъртс. Бурите ги намерили следобед и им разрешили с другите ранени да се върнат в британския лагер. На другия ден Робъртс починал.

Бурите можели да си позволят великодушие. „Днес, — телеграфирал Луис Бота в Претория на 15 декември, — богът на нашите бащи ни изпрати велика победа.“ С цената само на 40 убити и ранени, той пленил 10 оръдия, 600 снаряда и взел 1000 жертви.

Докладът на Бюлер до военното министерство бил на разстроен човек: „Моят провал днес повдига сериозен въпрос. Не се считам за достатъчно силен да освободя Уайт (в Лейдисмит). Коленсо е крепост, която, ако не се превземе с щурм, може да се превземе само с обсада… Моето мнение е да оставя Лейдисмит на мира и да заема стабилни позиции за защитата на Южен Натал, и дано времето да ни помогне…“

На другия ден той известил Уайт в Лейдисмит, че за да се преодолеят позициите на бурите, трябвало поне месец. „Можеш ли да издържиш? Ако не, за колко дни трябва да заема защитни позиции? Предлагам ти да откриеш стрелба с амунициите, които имаш, създавайки най-добрите възможни условия.“

Бюлер обвинил Лонг за своето поражение. „Бях предаден от проклет стрелец“, казал той на свой приятел. Всъщност той сам си бил виновен. Поведението на Лонг и Харт само ускорило неизбежното.

Бюлер не трябвало да атакува Коленсо. Той знаел, че е защитно укрепление на бурите, а освен това се отказал от първоначалния план. Направил възможно най-лошия компромис, като избрал най-краткия път до обсадения град, където защитната позиция на бурите била непреодолима.

Той признал в писмо пред жена си: „Трябваше да опитам в Коленсо, но не смятах, че ще успея… Във всеки случай никой не знае кое е най-лошото. Смятам, между нас да си остане, че е по-добре, дето не успях, защото нямаше да знам какво да правя по-нататък… Надявам се на късмет следващия път.“

Седмица след битката Бюлер бил сменен от поста си от шестдесет и седем годишния лорд Робъртс. Той останал като командир на британските сили в Натал със задачата да освободи Лейдисмит. Това той извършил едва през февруари 1900 г., но след още две поражения при Спион Коп и Ваалкранц. През октомври Бюлер се върнал в Англия, за да поеме командването на армейския корпус в Алдершот. Но никой не забравил предишните му военни грешки и след година той бил уволнен от новия главнокомандващ, Робъртс, който никога не му простил за смъртта на сина си.

Първият ден при река Сома

На 1 юли 1916 г. започнала битката при река Сома, описана от един историк като „най-черния кръвопролитен ден в историята на Британската армия“. Половината армия от 120 000 души била избита. Един от всеки шест човека бил убит. Още планът за провеждане на операцията показвал, че няма шанс да се постигнат предвидените цели, което прави смъртта на десетки хиляди души още по-безсмислена.

Зарът бил хвърлен на конференцията в Чантили[1], в началото на декември 1915 г., когато четирите велики сили във войната с Германия и Австро-Унгария (Англия, Франция, Русия и Италия) решили да предприемат офанзива на три фронта: Западния, Източния и Италианския. Това решение било победа на генерал Джоузеф — Жак Жофре, френския главнокомандващ, който прекратил галиполската кампания от 1915 г. като маловажно събитие, отклоняващо се от основните усилия, които трябвало да са на запад.

След месец Жофре се срещнал с генерал Дъглас Хейг, новия британски главнокомандващ, за да обсъдят предстоящата офанзива. Хейг настоявал британците да атакуват Фландрия, за да обградят немския фронт откъм север. Но понеже инструкциите на Английския военен съвет, че „близкото сътрудничество между французите и англичаните е водеща политика на правителството“, звучели в ушите му, Хейг се огънал пред желанието на Жофре французите и англичаните да атакуват от обща точка по поречието на река Сома.

Съюзническите сили имали числено превъзходство по западния фронт със своите 139 дивизии срещу немските 117 дивизии. Но понеже британската армия се увеличавала, офанзивата била насрочена за август, когато щели да дойдат още 19 дивизии, командвани от Кичънър. Отначало 25 британски дивизии трябвало да нападнат на север от река Сома, а 40 френски дивизии на юг.

Всичко се променило, щом германците атакували французите при Вердюн през февруари, 1916 г. Следващите няколко месеца всичките дивизии били подкрепяни от двете страни на фронта, дълъг 5 мили. Когато през юни битката приключила, французите загубили 315 000 души, а немците — 281 000 души. На молбата за помощ на Жофре, Хейг се съгласил да увеличи дела на британците на фронтовата линия, както и да предложи офанзивата при река Сома да бъде в края на юни.

Тези промени разколебали Хейг относно предстоящата битка. Неговите неопитни войски щели да поемат тежестта на атаката с 13 дивизии на фронтова линия от 17 мили. Френските ветерани пък трябвало да се придвижат с 11 дивизии на фронтова линия само от 8 мили. Хейг докладвал на командирите си през май, че победа през 1916 г. била невъзможна. Офанзивата имала още три цели: да освободи от напрежението французите във Вердюн, отблъскващи немските дивизии; да тушира силата на немците; да постави британците на позиции, от които да нанесат решителен удар през 1917 г.

Тежестта на атаката щяла да се поеме от IV-та армия, командвана от генерал-лейтенант Хенри Роулисън, разположена северно от французите. Основното нападение трябвало да се извърши от 9 дивизии на фронт от 10 мили, от Монтабан на юг до река Анкре, приток на Сома. Същевременно още 3 дивизии от IV-та армия щели да укрепят левия им фланг северно от река Анкре. Още по̀ на север 2 дивизии от III-та армия, командвана от генерал-лейтенант Едмънд Аленби, щели да се опитат да елиминират немския клин в Гомекорт. Междувременно французите щели да атакуват сектора южно от Монтбатан.

Генерал-лейтенант Хюбърт Гоф и неговата резервна армия от 3 кавалерийски дивизии щяла да мине през пробива и да превземе град Бапом, на девет мили зад вражеските позиции, преди да завие на север в откритото поле. Пехотата на Роулисън щяла да изблъска немците в същата посока, докато французите щели да укрепят десния фланг на пробива и пресекат немското подкрепление, пристигащо от юг.

Начертал главните цели, Хейг оставил детайлите за командирите си. За генерал Роулисън успехът бил в артилерията. Впечатлен от успехите на немците във Вердюн, когато дългата стрелба унищожила френските окопи, той възнамерявал да приложи същия прийом при Сома. Той планирал да бомбардира немските окопи и да ги унищожи, да погребе в тях защитниците им и да прекъсне комуникациите им с тила. Пехотата напредвала, артилерията щяла да намали огневия вал и да не позволи на врага пак да превземе защитните си позиции. Чрез няколко разчетени във времето „избухвания на стрелбата“ този „пълзящ огневи вал“ щял да позволи на пехотата да плени вражеската окопна линия.

Щом станало ясно, че пехотата няма да изпревари артилерията, било решено, тя да „излезе в атака“, като се придвижва постепенно с по 100 ярда за всеки две минути. Понеже всеки войник носел багаж със снаряжение най-малко 70 паунда, те били инструктирани да не тичат, докато не стигнат вражеските окопи. „Бяха ни уверили, че системата от кратки щурмове в този случай щяла да е ненужна“, спомня си един редник.

Роулисън планирал да се превзема по една вражеска линия наведнъж. Веднага щом контраатаките бъдели отблъснати, артилерията щяла да бомбардира втората окопна линия на врага, докато я плени. После щели да се придвижат към резервната бойна линия.

Било решено атаката да започне сутринта на 29 юни. Принципът да се атакува по-рано призори бил пренебрегнат в полза на добрата артилерийска видимост. В атаката щели да участват 18 пехотни дивизии, всяка с по 13 батальона (един от които сапьорски), както и дивизионните войски като: артилерия, инженерни войски, медицински и транспортни служби и т.н. Немците имали само 6 дивизии на британския сектор. Повече от половината в атакуващите войски били новобранци, които още нямали бойно кръщение.

Когато Роулисън представил плана си, Хейг бил разочарован. Убеден, че няма да има пробив, за да разгърне кавалерията, той направил следните предложения: да се намалят бомбардировките, за да не разберат немците предварително за атаката; да щурмуват окопите, щом се вдигне огневият вал; да се превземат две вражески линии още първия ден.

Роулисън отхвърлил двете предложения веднага. Той смятал, че без тежка артилерия ще е необходима дълга бомбардировка за разрушаването на немската защита, понеже атакуващите войски били неподготвени за битки. Само по третото предложение бил готов на компромис. Северно от пътя до Бапом, немската втора бойна линия се намирала близо до първата. Тук той организирал линия на артилерийска поддръжка, защото целта била извън обсега на артилерията му. По-нататък на юг щели да бъдат докарани оръдия, преди превземането на втората бойна линия.

Призори на 24 юни, когато започнало бомбардирането, англичаните разполагали с 1500 оръдия, гаубици и минохвъргачки. През тази седмица били изстреляни повече гранати и снаряди отколкото през цялата първа година от войната.

Бомбардировката обаче била безнадеждно неподходяща. „Нашата артилерия, установявайки местоположението на картечните постове, трябваше да ги разруши, а после с оръдията да унищожи телените мрежи“, написал капитан Джеймс Маршал-Корнуол, разузнавач на Хейг. „За съжаление времето се развали. Имаше мъгла и ситен дъждец. Видимостта на артилерията беше крайно затруднена. Те нито разрушиха картечните постове, нито унищожиха мрежата.“

В унищожаването на бодливата тел се използвали шрапнели, които се пръскали в градушка от метални топчета. Но повечето възпламенители били дефектни. Както Джеймс Маршал-Корнуол забелязал: „Не всички се запалваха на точната дължина и повечето необучени стрелци от новата армия поставяха възпламенителите неправилно.“

Две трети от изстреляните снаряди били шрапнели. От останалите снаряди под осем процента били експлозивни. Съществувал и остър недостиг на тежки оръдия и амуниции, като артилерията разполагала само с 34 оръдия с по-голям калибър. Не е изненадващ фактът, че бомбардировките не разрушили много от немските окопи по поречието на Сома. Освен това съюзническото разузнаване не знаело обстоятелството, че немските окопни системи били добре планирани и конструирани. Изградени били с подземна мрежа от коридори и стаи, защитени от дълбочината и якостта си, понеже били използвани стомана и олово.

Призори на 28 юни валяло вече от два дни. Притеснени, че калната земя ще затрудни пехотата, било решено атаката да се отложи за няколко дни. Смятало се, че така оръдията ще имат повече време, за да унищожат бодливата тел. Темпът на огневата стрелба бил намален, за да се икономисат снарядите за повече време.

Сутринта на 1 юли, бомбардирайки предната немска линия в продължение на час, оръдията замлъкнали, тъй като стрелците започнали да коригират мерниците си. Но преди да открият огън по втората немска линия, в британските окопи изсвирили сирени и 66 000 бойци започнали да се придвижват през пробивите (които били срязани в телената им мрежа), към ничията земя.

Немците дали сигнал за тревога на бойните си другари, които били в безопасност в окопите си. Насочвайки своите оръжия и картечници, те открили огън по сгъстените си мишени. Някои били уцелени още като излизали от окопите, а други били хванати на гроздове по пробитата британска телена мрежа. Но повечето успели да се придвижат напред. Една рота от 8-ми източен полк, атакувайки до Монтбатан, дори ритала футболни топки. Нейният командир, капитан У. П. Невил, донесъл по една топка за всеки взвод и обявил награда за този, който уцели с топката си немски окоп. Никой не предявил претенции за тази награда. Невил, както и повечето му хора, бил убит.

Войниците падали покосени като стръкчета трева от насочените срещу тях картечници. „Всички падаха надолу, — спомня си един редник. — Виждах ги да падат един след друг, повлечени от оръжията. Един офицер падна едновременно с войника зад него. След минута пристигна другата вълна. Немците вече ги очакваха и тази вълна не стигна по-далече от другите.“

Тези, които пресекли ничията земя, още трябвало да се борят с бодливата тел. Късметлиите открили телената мрежа напълно унищожена. Но повечето се изправили пред непокътната телена мрежа, защитавана от немците. В търсене на пробив, те били хванати в капан и застреляни от артилеристите. „Виждах как нашите предни редици се сгърчваха — забелязал един редник. — Те бяха убивани, като се държаха за телената мрежа, надупчени на решето от куршумите.“

Най-голямата трагедия се случила в сектора, покрит от 34-та дивизия на новата армия. Получавайки заповед да превземе разрушеното село Ла Бусил, дивизионният командир наредил трите бригади да настъпят едновременно. Това означавало едната от тях да тръгне от линията за артилерийска поддръжка в тила. Войниците били обстрелвани с картечници, докато се изкачвали по склона на собствената си фронтова линия. Малцина се добрали до целта и даже атакували немските окопи. Бригадата била разбита. Един от батальоните изгубил 600 войници, друг — 500. Бригадирът и двама батальонни командири били ранени, а третият убит. „От военна гледна точка атаката не постигнала нищо, — написал военният историк Джон Кийгън. — Повечето британци лежали мъртви още преди започването на битката.“

Обаче не всички били разгромени. Четирите дивизии от дясното крило на армията на Роулисън, атакувайки редом с французите, завзели всичките немски фронтови окопи. Същия успех постигнали и водещите батальони от 36-та дивизия в Тиепвал. Победа спечелила и 56-та лондонска дивизия, при участието си в диверсионната атака на III-та армия в Гомекорт. Все пак съседната 46-та северна дивизия се сблъскала с твърд отпор и малките групи, завзели част от немските окопи, били прочистени от терена.

Резултатите от началото на битката били разочароващи. Нито едно от петте села, които трябвало да пленят, не паднало в плен. От 66 000 души, които участвали в атаката, половината загинали.

Но новините стигнали до тила толкова бавно, че нямало как да се спрат следващите атаки, предприемани от другите батальони. Те били съставяни допълнително и не били добре организирани. В резултат на това по-голямата част от тях били засечени, още преди дори да стигнат до немските окопи. Дошло време 1-ви кралски полк, единственият канадски полк, да атакува. Той загубил 684 души при нападението си срещу Бомон-Амел, северно от река Анкре.

До обяд британците хвърлили в боя около 100 000 пехотинци, но победите им били незначителни в сравнение със загубите, които претърпели. От тринадесетте атакуващи дивизии само една постигнала набелязаните си цели. Напредвайки редом с французите, тя пленила разрушеното село Монтабан. После на север в Тиепвал, ълстерменският батальон от 36-та дивизия завзел немския редут (Швабен редут), но бил отблъснат при втората бойна линия. Навсякъде другаде дивизиите претърпели поражение, като повечето предишни британски победи били заличени от немските контраатаки. Британските жертви били повече от 50 000 души.

Следобеда били предприети няколко атаки, но без никакъв успех. Две изключения били атаката на 7-ма дивизия срещу Мамец и постигането на набелязаните цели вдясно от Мамец от съседната 18-та източна дивизия. Тези победи увеличили постиженията на британското дясно крило до фронт от 3 мили. Тъй като французите също постигнали целите си, превземайки фронт от 3 мили, между Монтабан и река Сома, Съюзниците вече владеели 6 мили от немския фронт.

Успехът бил постигнат, защото в тези сектори артилерийската стрелба била добре разчетена и пехотата, защитена, се предвижвала напред. Освен това били „облагодетелствани“, написал Кийгън, „от близостта си с французите, чиито оръжия били по-модерни от тези на кралската артилерия и в чиято пехота участвали едни най-добрите войници на западния фронт“.

На север, където британците напредвали сами, планираният огневи вал се осъществявал „напразно“, защото пехотата пристигала на немския фронт неорганизирана и отслабена, прекалено уморена, за да атакува навреме.

Единствената победа, която постигнала другата страна, била в Тиепвал, където ълстерменският британски батальон бил изгонен от немския редут (Швабен редут) обратно при първоначалния немски фронт. Трябвали още три месеца и много човешки жертви, докато британците си върнат този редут обратно.

Англичаните през нощта си направили равносметка: били пленили две укрепени села и се придвижили напред, завземайки част от фронта на немците от три мили. Не направили пробив при втората немска линия. Загубили 57 470 души — половината от участвалите в битката. Това било повече, отколкото загубите в Кримската, Бурската и Корейската война, взети заедно. Немците загубили 8200 души.

Следващата сутрин атаката продължила. Но този път участвали само 3 дивизии. Битката приключила през ноември 1916 г. Британците и канадците изгубили 420 000 души, а французите — около 200 000 души, докато немските жертви били приблизително 680 000 души. Никой не направил пробив. Единствено фронтовата линия се придвижила шест мили навътре по дългия двадесет мили немски фронт. Немската защита била по-силна от всякога.

„Всичко вървеше добре…“

На 2 юли 1916 г. в къщата на Мадам Рочфоколд в Амиен пристигнал вестоносец с копие от сутрешното комюнике от щаба на Хейг. Възбудени, гуреливите обитатели се спуснали към пишещите си машини. Те били английски военни кореспонденти, нетърпеливи да изпратят своите разкази за офанзивата при река Сома.

Ползвайки се със статут на офицери, кореспондентите искали да допринесат за високия боен дух вкъщи. Те били затруднени от вездесъщите армейски цензори, които четели всичко написано от тях. Затова в дописките си те приемали официалните комюникета за чиста монета. Тези от 2 юли не правели изключение.

„Всичко приключи добре, — написал един кореспондент на национален всекидневник. — Нашите войски изпълниха мисията си. Всички контраатаки бяха отблъснати и взехме голям брой пленници. Благодарение на ефективната подготовка на артилерията и на устрема на пехотата ни, нашите загуби са минимални. Първото впечатление от началото на битката е, че командирите ни се възползваха от опита си през последните две години и командваха добре планирано придвижване.“

По-подвеждаща дописка за случилото се при река Сома едва ли би могла да се напише. Понеделнишкото издание (от 3 юли) на „Дейли Експрес“ например съобщавало, че били пленени 9500 затворници (което било четири пъти повече от действителния брой на пленените) и много села, включително Конталмезон и Сер (нито едно от тях не било пленено). Единствената статия, хвърляща правдоподобна светлина върху събитията, се появила в „The Times“, и то защото се базирала на немско официално комюнике.

Битката при Сома била загубена, преди да започне. За решителна победа се изисквало голямо количество и всякакви армейски сили. Задачата при река Сома била невъзможна, защото битката зависела от ефективността на артилерийския огън. Когато бомбардировката не унищожила вражеската телена мрежа и дълбоките окопи, немците имали време да разположат допълнителни войски на предните си линии, преди британците да ги приближат. Единственият шанс за атакуващите била изненадата, въпреки че се придвижвали по светло, с пълно бойно снаряжение и със скорост от две мили в час. Често те оставали незащитени от огневия артилерийски вал.

„Стратегически, — писал А. Дж. П. Тейлър, — битката при река Сома била нечувано поражение. Доброволците останали без ентусиазъм. Те загубили вяра в каузата, в командирите си и във всичко, освен в бойните си другари. Войната била кауза без цел. Тя се водела заради самата себе си и се превърнала в състезание за издръжливост.“

Щурмът в Диеп

Щурмът в Диеп, на 19 август 1942 г., бил най-скъпата операция по времето на Втората световна война. От 5000 канадски и британски войници, седемдесет процента били убити, ранени или пленени. Те били изпратени на „невъзможна мисия“.

Отначало атаката трябвало да отслаби натиска върху Русия. През септември 1941 г., след нахлуването на Германия в Русия, лорд Бийвърбрук, министърът на самолетното и летищно производство, увещавал Чърчил или да открият втори фронт на полуостров Шербург, или да предприемат щурм, за да покажат на Сталин добронамереното отношение на Англия към Русия. След месец Чърчил назначил лорд Маунтбатън, енергичен, но некадърен морски офицер и братовчед на краля, за съветник по съвместните действия.

Задачата на Маунтбатън била: да изтощава врага с нападенията си и да подготви нахлуването в Европа. Тези атаки щели да убедят и скептичните американци за решителността на Англия да участва в битките. Изглежда, нямало значение, че четиридесет и една годишният Маунтбатън бил напълно некомпетентен за тази работа.

„Изглежда, нито Бийвърбрук, нито Чърчил осъзнавали, че Маунтбатън би могъл да нанесе огромна вреда на поста, за който той бил крайно необучен“, написал историкът Браян Лоринг Вила за щурма в Диеп.

През януари 1942 г. щабът на Маунтбатън изготвил програма за тази задача. Тя включвала нападения в Остенд и Свети Назар през март; в Байон — през април; през май — в окупираният от немците Алдерни; през юни и юли — в Диеп; и най-накрая атака срещу немския щаб в Париж — през август.

„Диеп беше избран, — според капитан Джон Хюз-Халет, главен морски плановик, — защото беше малко морско пристанище и ние решихме, че ще е интересно до го окупираме… за известно време и да се оттегляме… Изглеждаше като опит за операция от малък мащаб, като подготовка за по-голяма такава.“

Залозите се увеличили през февруари 1942 г., когато Сталин декларирал, че смята да се споразумее с Германия. Тъй като голяма част от Европейска Русия била пленена, Сталин се опитвал да стресне западните си партньори, за да отложат натиска върху него. Хитлер знаел това и наредил всички войски от крайбрежните зони да бъдат в пълна бойна готовност.

Инстинктът му не го подвел. Изпадналият в паника Чърчил, помолил военните си съветници да подготвят „жертвоготовна“ операция във Франция, за да задържат Русия във войната. Докато повечето съветници предложили временни плацдарми или щурмове, Маунтбатън възкресил идеята на Бийвърбрук да се завладее полуостров Шербург. Впечатлен от дързостта му, Чърчил го назначил за постоянен член на комитета на началник-щабовете с ранг на вицеадмирал.

Както се очаквало, Шербургската експедиция била обявена за непрактична, особено след отмяната на повечето от атаките. Но пред Чърчил стоял въпросът за пропаганден удар, който да удовлетвори Русия. Маунтбатън предложил да се предприеме най-амбициозната от всички атаки: мощният щурм в Диеп.

Това обаче бил неправилен избор. Само на 70 мили от Нюхевън, градът бил в тясно дефиле между високи варовикови скали. Входът към пристанището бил в крайната източна част на крайморския булевард; останалата част гледала към каменист бряг, който разделял широкия кей от морето. За да го защитават, немците укрепили двуетажното казино, на западния край на кея, изградили гнезда за картечниците си пред къщите и построили бункери от двата края. Заедно с оръдията, разположени в пещерите на двата носа, тези позиции осигурявали възможност за обстрелването на целия бряг. Допълнителната защита се осигурявала от кордон полеви батареи, две мили навътре, и две въоръжени батареи, по скалите от двете страни на пристанището.

Позиционирана била и немска пехотна дивизия, южно от града. В него били разположени два батальона с 1500 войници пехотинци, докато останалите пехотни батальони охранявали батареите на скалите. Зад града се намирали велосипедните резерви, а елитната немска бригада от армията (СС) на Адолф Хитлер била съвсем наблизо. Навътре в Амиен били разположени ветераните от 10-та танкова дивизия, завърнали се от източния фронт.

Макар че нямало изглед за успех, Маунтбатън се тревожел повече от пасивността. Той винаги можел да обвини за неуспеха си правителството или войските. Но ако лятото преминело без нито една операция, щели да обвиняват само него. „Той трябвало да избира, — писал Лоринг Вила, — дали да отмени щурма и да се провали в очите на другите или да подготви щурма, който вече бил рискован.“ Поради егоистични причини той избрал второто.

Планът за нападение срещу Диеп претърпял много промени. Отначало приели съвместните действия да започнат по фланговете. Парашутистите трябвало да разбият бреговите батареи, а пехотинците трябвало да се присъединят към тях. По-късно решили, че тези атаки не са достатъчно силни за превземането на града, затова било добавено и фронтално нападение. Но това създало други проблеми: толкова едновременни атаки щели да предизвикат голям проблем с трафика. Стигнало се до помирение: атаките по фланговете от батареите на скалите да се проведат преди фронталното нападение. Обаче фронталното нападение губело елемента си на изненада.

Още по-голям удар бил нанесен в началото на юли, когато била отменена предварителната бомбардировка. Генерал-лейтенант Бърнард Монтгомъри и останалите командири решили това със съмнителния мотив, че така щяло да се улесни движението на танковете, които щели да акостират.

Планирана отначало за юни, атаката била отложена, след като двете неуспешни репетиции, проведени на Дорсетския бряг, подчертали трудността в синхронизирането на множеството отделни акции. След това лошото време не позволило атаката да се проведе през юли. Но този път мъжете били напълно инструктирани и фактически натоварени на корабите. Страхувайки се от риск за сигурността, Маунтбатън препоръчал атаката да се отмени окончателно. Това препоръчал и командващият морските сили. И двамата набързо били извадени вън от отговорност.

Щабът на Маунтбатън се опитал да замаскира намерението си, нападайки няколко южни пристанища. Но тази акция увеличила опасността при управлението на корабите в свободния от мини канал. Освен това морето било пренаселено с кораби. Синхронизирането на акостирането се превръщало в непосилна задача. Проблемът с придвижването в морето се изострил от смяната на въздухоплавателните сили с морски десантни отряди за изблъскването на фланговите батареи.

Изборът на 2-ра канадската дивизия за изпълнението на основната задача също бил несполучлив. Съставена от доброволци, тя била в Англия до декември 1940 г., без да участва в акции. Тази дълга скука довела до нисък боен дух и лоша дисциплина. Поради това 70 офицери и 3200 души от различни рангове били изправени пред военен съд по различни обвинения. След жесток побой в една от кръчмите изменникът Уилям Джойс, познат като „лорд Хъм-Хъм“, посъветвал британските слушатели в радиопредаване от Берлин следното: „Ако наистина искате да плените Берлин, дайте на всеки канадски войник по един мотор и по една бутилка уиски, след това обявете Берлин за забранена зона и канадците ще бъдат там до четиридесет и осем часа.“

На 31 юли съвместното командване издало заповед за щурм под кодовото название „Операция Джубили“, въпреки че тя не била разрешена от комитета на началник-щабовете. Крайният план бил следният: 3-ти и 4-ти десантни отряди щели да се приземят сутринта на бреговете близо до Берневал и Варенгвил, на три мили от двете страни на Диеп, и щели да нанесат удар срещу двете батареи, разположени на скалите. Същевременно пехотни батальони щели да атакуват по фланговете от бреговете Пуйс и Первил, намиращи се съответно на една миля източно и две мили западно от града. По-късно останалата военна сила от три пехотни батальона, танков полк и морската военна част щели да атакуват града фронтално. Разгръщайки танковете до летището в Аркес, четири мили южно от града, пехотата щяла да се оттегли.

Огромна военна флота от морски съдове, с 5000 канадци и 800 бойци от морските десантни отряди, напуснала пристанището на 18 август. На следващия ден в един часа Хюз-Халет, морския главнокомандващ, получил съобщение, че германски конвои охранявали Диеп. Той не отменил операцията, защото бил член от щаба на Маунтбатън и един от съставителите на плана.

Мъжете от 3-ти отряд понесли последствията от това решение. В четири сутринта техният десантен екипаж „Еврика“, от 23 десантни кораба се натъкнал на немския конвой. „Преминаването през минното поле, прочистено от флотата, беше спокойно, докато не приближихме до френския бряг“, написал един свързочник.

„Моят втори свързочник Х. Х. Люис и аз бяхме по малка нужда зад борда, когато това се случи. Бяхме обградени от въоръжени траулери…, които ескортираха немския конвой в Диеп… Нашата флотилия беше разпръсната на широка площ, зазоряваше се и от брега срещу нас се спусна тежка огнена завеса. Врагът беше вдигнат по тревога и ние се превърнахме в удобна мишена.“

Само седем кораба се спасили в неравната битка и ускорили хода си. Шест от тях свалили сто души на Жълтия първи бряг, близо до Берневал, но немците били в бойна готовност и бойците даже не доближили до батареята. Само един от тях оцелял. Останалите били убити, ранени или пленени. Други бойни кораби, на чийто борд се намирали майор Питър Янг и 18 души, акостирали безпрепятствено на Жълтия втори бряг, близо до Белвил. Те въвлекли в битката защитаващите батареите и извадили оръдията от строя за два часа. Само липсата на амуниции ги накарала да спрат огъня и да се върнат при десантните кораби. Жертви нямало.

На запад при Пуйс атаката на Канадския пехотен полк и „Черните стражи“ също завършила катастрофално. Акостирайки петнадесет минути по-късно и осем минути след като немците вече били вдигнати в бойна тревога, те били напълно разбити на брега от картечния огън на само 60 защитници. Стрелбата била толкова силна, че десантните кораби се върнали обратно с войниците на борда. От 600 души, слезли на брега, само шестима се спасили.

Другата флангова атака при Первил била успешна. Понеже немците ги усетили много късно, войниците от Саскачеванския полк акостирали относително необезпокоявани, но попаднали под жесток обстрел, като пресичали река Ски. След като я пресекли, те продължили напред, но след 2000 ярда жестока съпротива ги отблъснала назад. Събирайки се с Камеронският батальон, те се били, докато им свършили амунициите. Саскачеванският полк загубил 517 души, а Камеронският батальон — 346 души.

На запад при Варенгвил 4-ти отряд постигнал най-значителния успех този ден. Половината отряд, командван от майор Дерек Милс-Робърт, акостирал навреме на брега под Поан д’Айи, за да изкачи тясното дере, да приближи града и да осигури прикритие за нападащата военна част, командвана от полковник Лорд Ловат. Той трябвало да обезвреди намиращата се там батарея. Но след акостирането на първата група батареята открила огън по корабите, недалече от брега. Милс-Робърт атакувал веднага с наличната си бойна част, тъй като знаел, че военната част на Ловат няма да се съвземе скоро.

Когато пристигнала втората военна част, за да атакува, хората на Милс-Робърт се биели вече срещу батареята с пушки, оръдия, леки картечници и минохвъргачки. Двама офицери били убити, а много ранени при първия щурм, но атаката продължила под командването на капитан Пат Портеос, който атакувал на нож през телената мрежа към последната цел, преди да го прострелят в бедрата. За храбростта си бил награден с Кръста Виктория. Пленявайки батареята, с цената на 12 убити, 4-ти отряд се върнал на брега и отплавал.

Най-голямата катастрофа този ден била фронталната атака срещу Диеп. Тя започнала добре, тъй като двата канадски батальона пристигнали навреме и изненадали немците с въздушния си щурм. Но подкреплението по въздух и вода било недостатъчно и немците се окопитили. Когато първият десантен самолет изхвърлил бойците от борда си, защитниците открили огън с картечници, минохвъргачки и артилерия. Покосени от огъня, оживелите избягали зад ниската морска дига, отделяща каменистия бряг от кея.

Фатално се оказало и закъснението на двадесет и седемте танка на Чърчил от Калгарския пехотен полк и 2-ра дивизия. Неспособни да преминат през морския чакъл, те станали лесна мишена за огъня и не можели да се измъкнат на брега. Единадесетте танка, преодолели морската дига, били разбити на кея от скрити оръдия, разположени на двата изхода от брега. Няколко армейски части се придвижили към брега, но не постигнали нищо и накрая били пленени или убити.

За да подкрепи атаката в източната половина на брега, генерал „Хъм“ Робъртс, дивизионният командир, изпратил стрелковия полк „Монреал“. За съжаление той акостирал на погрешно място и бил „закован“ на място, заедно с останалите войски, акостирали там преди него. Брегът се превърнал в смъртоносен капан, обстрелван от картечни изстрели, летящи снаряди и чакъл. Смъртта дебнела навсякъде.

Но командирите още не приемали поражението. Сутринта, в отчаян опит, Робъртс наредил на „А“ отряд от флота да акостира на брега. Понеже се приближавали през димна завеса, били посрещнати от убийствен огън. Техният командир, полковник Пиктън Филипс, решил да спре операцията, но бил убит, докато махал на десантния кораб да се върне обратно. Въпреки че успял да се спаси, „А“ отрядът понесъл жестоки жертви.

След половин час била наредена повсеместна евакуация. Но това било невъзможно под такъв жесток обстрел и повечето се предали.

Списъкът на жертвите бил зашеметяващ. От 4000 канадци, които акостирали, 800 били убити, а 1900 заловени в плен; 466 души от морските сили били изгубени, без да се броят десантните кораби и танкове. Освен това 105 войници от военновъздушни сили били убити в най-мащабната въздушна битка през войната. Немските жертви били само 600 души.

Маунтбатън приписал катастрофата на лошия късмет: първо, войниците се натъкнали на патрулиращ немски конвой и второ „некадърният“ генерал Робъртс „не следваше моя план, а настояваше за фронтална атака срещу врага без предварителна бомбардировка“. Всъщност щабът на Маунтбатън одобрил промените, а той изпълнил мисията по този начин, без да бъде одобрена от комитета на началник-щабовете. Един биограф на Монтгомъри описал Маунтбатън като „майстор на интригите, завистта и глупостта. Като глезено дете, той си поиграл с живота на хората, което се обяснява само с една патологична амбиция“.

Лорд Бийвърбрук никога не простил на Маунтбатън за Диеп, обвинявайки го на едно парти, че „е убил хиляди негови земляци“. Лорд Ловат също не се съмнявал кой бил отговорен за катастрофата. „Само един тъп командир предприема фронтална атака без подкрепление, с нетренирани войски, по светло, срещу ветерани, окопани между стомана, оградени с тел и с мини — написал той. — Това бил лош план, без шанс за успех.“

Арнхем

Операцията „Маркет-Гардън“, или опитът на военновъздушните сили на съюзниците да завземат коридор през Холандия, през река Рейн в сърцето на Германия, през септември 1944 г. винаги е била считана за рискована авантюра. Но тя е станала самоубийствена, когато се установило, че немски танкови формации се придвижили около Арнхем, там където първата британска военновъздушна дивизия трябвало да превземе големия мост над Долен Рейн.

Поредицата грешки, предхождащи тази обречена операция, започнала на 5 септември 1944 г. След превземането на Антверпен, генерал-майор Филип Робъртс, командващ 11-та бронирана дивизия, спрял, за да „се подкрепят, презаредят и починат“. Ако тогава се бил придвижил само на 18 мили на север, щял да попречи на отстъплението на 15-та немска армия от белгийския бряг. Но в този случай по-голямата част от армията на генерал фон Занген успяла да избяга, включително и две немски танкови дивизии, които се били прегрупирали около Арнхем.

Една от причините за този пропуск била, че фелдмаршал Монтгомъри, командващ 21-ва английска армия, имал други приоритети. Предния ден той телеграфирал на американския генерал Дуайт Айзенхауер, висш главнокомандващ съюзническите сили, за случилото се: „В момента ние сме на такъв етап, когато една мащабна и мощна атака към Берлин ще успее и ще прекратим войната.“

Айзенхауер не се съгласил. На 5 септември той казал на Монтгомъри, че неговата цел била да пресече Рейн на „широк фронт“ и да задуши Германия, като завладее най-важните й индустриални зони по реките Саар и Рур. Необходимо било да се отворят пристанищата за доставки за съюзническите сили в Хавър и Антверпен, преди да се атакува Германия.

Монтгомъри мислел по друг начин. След създаването на съюзническата 1-ва военновъздушна дивизия Айзенхауер увещавал своите командири да предприемат масирана парашутна атака в гръб на противника. Много от предложенията отначало били приети, но после били отхвърлени. Монтгомъри предложил да превземат Рейн, пресичайки Арнхем в Северна Холандия, на 75 мили под фронтовата линия. Тази идея била привлекателна, защото немците наскоро започнали ракетна офанзива срещу Лондон от установките си в Западна Холандия.

На 10 септември Монтгомъри разяснил подробно на Айзенхауер плана за операцията с кодово название „Маркет-Гардън“. Той обяснил, че немците ги очаквали да минат през Рейн към Рур. Следователно щели да ги изненадат, като използват пътя през северната „задна врата“, тоест, през Холандия. Три и половина военновъздушни дивизии щели последователно да пресекат реките и да открият коридор за танковете, следвани от пехотата. Щом прекосели Рейн в Арнхем, войските на Монтгомъри щели да тръгнат на изток, да обходят по фланговете линията Зигфрид и да влязат в Рур.

Впечатлен, Айзенхауер дал одобрението си и казал, че операцията трябвало да се проведе възможно най-бързо. Но той наблегнал и на факта акцията да се „ограничи“ и „да приключи след разширението на фронта им към Рейн и Рур“.

Щом приключила срещата, Монтгомъри разговарял с генерал-лейтенант Браунинг, главен представител на I-ва военновъздушна армия, а също и главнокомандващ британския военновъздушен корпус, от който били изтеглени две от участващите в операцията дивизии. Монтгомъри му казал, че неговите парашутисти и делтапланеристи трябвало да осигурят неприкосновеността на петте големи бригади при пресичането им през реките Маас, Ваал и Долен Рейн на 64 мили между холандската граница и Арнхем.

Браунинг попитал Монтгомъри: „За колко време бронираните сили ще пристигнат при нас?“

„Два дни“, отговорил Монтгомъри.

„Ние можем да издържим четири дни — казал Браунинг и добавил: — Но аз считам, че си позволяваме твърде много, стигайки до моста.“

Браунинг не бил единственият офицер, който се притеснявал. Генерал Дъмпси, командващ II-ра армия, получил няколко доклада от холандската съпротива за увеличаващото се немско присъствие между Айндховен и Антверпен. В един доклад се съобщавало, че „разбитите танкови дивизии били изпратени в Холандия да се възстановят“. Дъмпси изпратил тези новини до Браунинг. Но Монтгомъри бил скептично настроен по отношение на тези холандски доклади и информацията не била включена в разузнавателните сводки.

Щабът на I-ва военновъздушна армия бил притеснен, че Монтгомъри им дал само седем дни за подготовка на атаката. Първоначалните въздушни операции били с по-малък мащаб, но отнемали месеци за подготовка.

Крайният план бил „Крещящите орли“ на 101-ва американска военновъздушна дивизия да завземат територия от 15 мили, там където се пресичали каналът и реката между Айндховен и Вегел, докато през това време на север 82-ра американска военновъздушна дивизия щяла да завземе територия от десет мили от Грейв до Неймеген, която включвала и мостовете над реките Маас и Ваал. Основната цел — огромният стоманен мост над Долен Рейн в Арнхем, трябвало да бъде превзета от генерал-майор „Рой“ Уркухарт[2] и неговата 1-ва военновъздушна дивизия, като тяхно подкрепление били генерал-майор Станислав Сосабовски и неговата 1-ва полска парашутна бригада. Когато се откриел въздушен коридор, 52-ра пехотна дивизия щяла да се придвижи в подкрепление. Общо 35-хилядна военновъздушна войска била включена в операцията. Но поради недостиг на самолети били необходими три дни, за да се транспортират хората и снаряжението им. Но и тогава, без подкрепата на танковете или тежката артилерия, те щели да бъдат безкрайно уязвими при една контраатака.

Не всичко можело да се предвиди: немските подкрепления можело да пристигнат по-рано от очакваното; противовъздушният огън можел да предизвика ужасни жертви; есенното време можело да провали операцията; мостовете можело да бъдат взривени; коридорът, по който трябвало да се придвижи бронираното подкрепление, можел да бъде отрязан. При един от тези фактори операцията била обречена на провал.

Но никой не бил притеснен за тази операция повече, отколкото шефът на разузнаването на Браунинг, майор Браун Ъркърт (няма връзка с генерал Ъркърт). Той бил „честно казано ужасѐн“ от плана „Маркет-Гардън“, защото неговата слабост, изглежда се превръщала в предположението „немците да не окажат ефективна съпротива“ и той постоянно повтарял възраженията си „на всеки, който искал да го слуша“. Цялата същност на тази схема се основавала според него на „невероятната теория, че веднага след като мостовете бъдели пленени, 30-ти танков корпус щял да премине през този противно тесен коридор (който бил малко по-голям от обикновен път и не позволявал маневриране) и щял да влезе в Германия, като младоженка в църква. Аз просто не повярвах, че немците ще се обърнат и ще се предадат.“

Убеден от докладите на Дъмпси, че имало танкове на територията на Арнхем, той настоял за подробно разузнаване от хора със специални камери. На 15 септември, Ъркърт получил пет снимки, които показвали присъствието на немски бронирани сили. „Това беше последната капка, която преля чашата — спомня си той. — На снимките ясно виждах танкове.“

Той ги показал на Браунинг. След като ги проучил, Браунинг отбелязал: „Нямаше да се тревожа за тези снимки на твое място — след това заявил за танковете: — Може би те не вършат работа във всеки случай.“

Отчаян, Ъркърт отбелязал, че „полезни или не, те си остават танкове и имат оръдия“. Той бил освободен и после посетен от медицински сътрудник. Ъркърт си спомня: „Казаха ми, че съм изтощен и ми е необходима почивка, затова да си отивам вкъщи. Бях станал трън в окото на щаба и ме свалиха от сцената преди операцията.“

Същия ден Айзенхауер бил информиран от шефа на щаба си, генерал-лейтенант Уолтър Бедел Смит, че холандската съпротива е идентифицирала 9-та и 10-та немски танкови дивизии, разположени в Арнхем. Към предложението на Смит 1-ва военновъздушна дивизия да бъде подкрепена от още една дивизия, Айзенхауер отговорил: „Не мога да кажа на Монти как да си разположи войските.“ Нито пък щял да „отмени операцията, още повече, че дал на Монти зелена светлина“.

Все пак разрешил на Смит да изкаже на Монтгомъри своите опасения. Пристигайки в Лийкен със самолет, той открил фелдмаршала в опърничаво настроение. „Монти считаше, че най-големите трудности щяха да се появят в резултат на неравния терен, а не на немците — спомня си Смит. — Той не се притесняваше от техните бронирани сили. Смяташе, че планът «Маркет-Гардън» щял да се осъществи, както бил замислен.“

Прекалената му увереност се дължала на обратния завой в сведенията, получени от разузнаването на II-ра армия. На 16 септември, след като забелязали „разбити немски танкове“ в Холандия, те описали района Маркет-Гардън като „слаб и деморализиран, който щял да се срути при една решителна въздушна атака“.

Полковник Тони Таскер, шеф на разузнаването на 1-ва военновъздушна армия, се съгласил с това. Въпреки предупрежденията от висшия щаб на съюзническия експедиционен корпус, че две силни танкови дивизии „били докладвани да потеглят към Арнхем“, Таскер заключил, че нямало доказателство, че в този район съществували „повече от известните им немски противовъздушни артилерии“.

Не само танковете били пренебрегнати от разузнаването. Било докладвано и за атака на други военни формации от армията на Фон Занген към района на британците. Въпреки че забелязали увеличението в числеността им, разузнавачите окачествили новопристигналите немски части като „не в състояние да се съпротивляват срещу по-решителна атака“.

Генерал Ъркърт пък, командир на 1-ва военновъздушна дивизия, срещнал трудности при избирането на място за приземяване. Идеално било хората му да се приземят с парашутите и безмоторните си самолети близо до моста в Арнхем, на двата бряга на реката. Но докато северният бряг бил вече построен, другият бил прекалено стръмен за парашутисти и делтапланеристите. Освен това, според докладите на бомбардировачите, се установило увеличение на противовъздушната защита близо до Арнхем, затова пилотите не искали да се приземяват до моста. Вземайки предвид всичко това, Ъркърт предложил пет места за приземяване в степта и пасищата на запад и северозапад от Арнхем. Тези места обаче били на осем мили от пътния мост. „За да превзема моста през първия ден — си спомня той, — силата ми беше намалена до една парашутна бригада.“

Неговият план бил две бригади да се приземят на мястото в деня на атаката. 1-ва въздухоплавателна бригада, командвана от бригадир П. Х. У. Хикс (с безмоторни самолети) щяла да остане и да охранява зоната на парашутния десант. Другата бригада, командвана от бригадир Джералд Латбъри, щяла да се спусне към Арнхем, за да обгради прилежащите към него път, железопътно трасе и понтонни мостове. Авангардът щял да бъде моторизираният разузнавателен ескадрон, командван от майор Фреди Гоф, състоящ се от 275 мъже, оборудвани с джипове и мотоциклети. Тяхната задача била да завземат и охраняват пътния мост, докато пристигне цялата бригада.

Четвъртата парашутна бригада, командвана от бригадир Джон Хакет, щяла да пристигне на следващия ден, следвана от 1-ва полска парашутна бригада на Сосабовски на по-следващия ден. Предвиждайки, че дотогава мостът щял да бъде превзет, а фланговите батареи — неутрализирани, Ъркърт организирал поляците да се приземят до селцето Елдън, на другия бряг на реката, една миля южно от кръстопътя в Арнхем.

Той смятал, че разполагал с „логична операция и добър план“. Сосабовски, петдесет и две годишен бивш професор в Полската военна академия, не бил така уверен в успеха на плана. Още като чул за намерението да се превземе Арнхем, той казал на Браунинг, че „тази мисия не може да успее“. Когато го попитали защо, той отвърнал: „Ще бъде самоубийство със силите, с които разполагаме.“

Когато Ъркърт, добър пехотен офицер, но без военновъздушен опит, информирал висшите си офицери, че на 12 септември дивизията щяла да бъде спусната „на шест мили от целта“, Сосабовски бил ужасѐн. За да достигнат моста, войниците трябвало да извършат „пет часов поход, така че къде е елементът на изненадата? Дори всеки тъп германец щял да е наясно с нашите планове.“

Той бил недоволен, че частта от бригадата му с тежкото снаряжение и амуниции щяла да влезе по-рано с безмоторни самолети в северната десантна зона, докато войската му щяла да се приземи на срещуположния бряг. Какво щяло да стане, ако тогава мостът още не бил превзет? Но той не изказал гласно съмненията си. „Спомням си, че Ъркърт питаше дали има въпроси и никой не се обади — написал той. — Всички седяха отегчени с кръстосани крака. Исках да кажа нещо за плана, но не можах. Бях неизвестен. Кой щеше да ме чуе?“

Бригадният генерал Джеймс Гавин, командващ 82-ра американска бригада, бил изненадан, когато научил за избора на Ъркърт на десантни зони. Той възкликнал: „Господи, той не може да мисли така!“ Мнението му било, че е „за предпочитане да дадеш десет процента жертви на десант до моста, отколкото да се приземиш на далечни десантни зони“. Въпреки това той не казал нищо, защото предполагал, че англичаните знаят какво правят. Грешал много.

Сутринта на 17 септември тръгнали първите от двете хиляди самолети, безмоторни самолети и платформи, превозващи на борда си 20 000 души, 511 моторни превозни средства, 330 артилерийски части и 590 тона снаряжение от 24 летища в Южна Англия. Преди тях, призори, тръгнали 1400 съюзнически бомбардировачи за германските позиции в района на плана „Маркет-Гардън“. Тези огромни военни формации бил ескортирани от близо 1500 бойни самолети-изтребители и малки бомбардировачи. В три колони, огромна военна флота се придвижвала към Холандия. Това била най-голямата въздушна операция в историята.

Въпреки големия брой повреди 5200 души на 1-ва военновъздушна бригада се приземили около обяд. Но 36 от безмоторните самолети не успели да пристигнат, освен това липсвало едно от транспортните съоръжения, пренасящи оборудването на разузнавателния ескадрон на майор Гоф. Затова той тръгнал към пътния мост само с три войски, а останалите го следвали пеша. Обиколили Арнхем от три посоки и три парашутни батальона от 1-ва парашутна бригада на Латбъри. 2-ри и 3-ти парашутни батальони трябвало да подкрепят Гоф при моста. Полковник-лейтенант Дейвид Добс и неговият 1-ви батальон трябвало да превземат високите планински части, северно от града.

Следобед генерал-лейтенант Вилхелм Битрих, командващ 2-ра немска СС танкова дивизия, получил съобщение, че военновъздушни войски нападали Арнхем и Неймеген. Предполагайки, че искат да завладеят пътните мостове в двата града, той веднага наредил да се плени района на Арнхем. „Необходимо е светкавично действие — казал той на командващия 9-та танкова дивизия — превземането на моста в Арнхем е жизненоважно.“ След това наредил на 10-та СС танкова дивизия да се придвижи към Неймеген и „да завземе мостовете в града“.

Фатално за успеха на 1-ва военновъздушна дивизия било, че радиовръзката им прекъсвала. Отказали да работят и двата мощни радиоприемника, по които трябвало да се призоват самолетите-изтребители за подкрепа. При бързата подготовка за операцията честотите не били правилно настроени. И когато битката започнала, Ъркърт бил лишен от въздушно подкрепление и от връзка, както с щаба на Браунинг, така и със своите предни войски.

Междувременно, щом 30-ти танков корпус започнал придвижването си към Холандия, той бил обсипан с противотанков огън и 9 танка били извадени от строя. Пътят бил блокиран и отстъплението пресечено, преди да започне. Само след изстрелването на ракетите „Тайфун“ от изтребителите, пехотата прочистила немските позиции, а булдозерите изтласкали от пътя горящите танкове. Колоната продължила пътя си. Но немската съпротива била постоянна и се очаквало за няколко часа да покрие 13 мили до Айндховен. В това време 30-ти танков корпус се придвижил само на седем мили до Валкенсваард до падането на нощта.

Още по-лошо — като разравяли останките на един от падналите безмоторни самолети до Вют, в централна Холандия, немците открили куфарче, с операционния план „Маркет-Гардън“. До вечерта фелдмаршал Валтер Модел, командващ армейска група Б, знаел всичко за: имената на военните формации; набелязаните цели на мостовете; разположението на десантните зони и зоните за приземяване; периодите на снабдяване с амуниции и други продукти. Въпреки че не бил напълно убеден, че планът е действителен, Модел все пак променил местата на противовъздушните отбрани, преди да започне въздушният десант.

В Арнхем Гоф и 1-ви и 3-ти парашутни батальони попаднали на немски танкови части, преди да изминат и две мили. Вече всичко зависело от Фрост и неговия 2-ри парашутен батальон, който трябвало да се придвижи по най-южния път към пътния мост. Той също бил възпрепятстван, но до вечерта успял да окупира северния край на моста. За съжаление превземането на южния край на моста било провалено от немски танкови гренадири, пристигнали там половин час по-рано. Тази нощ били направени още два опита да се превземе другата страна на моста. И двата били отблъснати. Призори пристигнали войниците от двата липсващи парашутни батальона, заедно с щаба на бригадата и Гоф с част от своя разузнавателен ескадрон. Така силите на Фрост се увеличили до 600–700 души. Но въпреки всичко той бил отделен от останалата дивизия, а немските бронирани сили били на път.

Вторият ден от битката, 18 септември, бил катастрофален за англичаните. За да разбере какво става с предните му войски, Ъркърт прекарал първата нощ с бригаден командир Латбъри и 3-ти парашутен батальон в Остербек, в западните околности на града. На следващата сутрин, щом батальонът продължил към моста, той бил нападнат от 9-та немска танкова дивизия и Латбъри бил ранен. Ъркърт и още двама офицери трябвало да се крият през целия ден и нощта на един тавански етаж. Междувременно Фрост отчаяно се биел срещу немските атаки от север, изток и юг. При последната атака от 9-та танкова дивизия, всичките бронирани коли и камионетки, участващи в битката, били разрушени.

4-та парашутна бригада на Хакет, която трябвало да пристигне сутринта, била забавена от мъглата и се приземила чак следобед, а дотогава само един батальон се опитал да направи пробив към Фрост на моста. Проблемът се дължал донякъде на объркването кой бил начело на командването. Ъркърт наредил да се изпълняват неговите заповеди или тези на Латбъри. Ако не можели да командват, тогава командването поемал Хикс. Но Хикс, макар и по-възрастен, бил по-младши от Хакет като бригадир, и Хакет не останал очарован от развоя на събитията. Накрая двата батальона от бригадата на Хакет не влезли в битката при моста до сутринта на 19 септември. Дотогава Ъркърт вече се присъединил към дивизионния си щаб.

Първото нещо било да изпрати сигнал, променящ мястото за приземяване на полската парашутна бригада и зоната за снабдяване. Но съобщението пристигнало късно: повечето доставки били пресечени от немците; част от безмоторните самолети на бригадата на Сосабовски били ударени при приземяването в Устърбрийк на 19 септември. Полските парашутисти били задържани и два дни не могли да излетят поради гъстата мъгла.

Не всичко щяло да се загуби, ако танковете на 30-ти корпус успели да пристигнат в Арнхем за две денонощия. Но немската съпротива и взривяването на моста над канала Вилхелмина при река Сома забавило тяхното придвижване. Сутринта на 19 септември те пристигнали в околностите на Неймеген, за да открият, че 10-та немска танкова дивизия контролирала пътния мост. Този следобед съвместната атака на Дивизията на бронираните стражи и 82-ра военновъздушна дивизия била отблъсната с цената на огромни загуби.

На следващата сутрин, без надеждата за пробив до мостовете в Арнхем, Ъркърт наредил на останалите си сили да се съберат около хотел „Хартенщайн“ в Остербек, близо до реката. До падането на нощта те оформили площ с периметър 2000 ярда в дълбочина и 1000 ярда широк. „Това беше, — написал един офицер, — идеалната позиция за военновъздушните сили, тесните пътища и високите дебели дървета, трудни за защита от ограничения брой оцелели хора.“

Междувременно на моста героичната защита на 2-ри батальон била към края си. Фрост бил уцелен в крака от минохвъргачна бомба и заедно с другите ранени бил евакуиран през нощта по време на атаката. Гоф поел командването, но стопяващият се отряд бил обграден на 21 септември. Повече от половината защитници на моста били убити или ранени, а оживелите попаднали в плен. Те водили битката три дни и четири нощи.

В епична атака предната вечер 82-ра военновъздушна дивизия и танковете на Дивизията на бронираните стражи на 30-ти корпус превзели пътния мост над река Ваал в Неймеген (жп мостът също бил превзет). Но вместо да продължи напред, при бъркотията сред 10-та немска танкова дивизия и открития път към Арнхем, предните танкове получили заповед да спрат, докато пристигне пехотата. Докато пехотата дойде на следващата сутрин, немците пак превзели моста в Арнхем, като изпратили подкрепления и формирали защитна линия при Елст, четири мили на юг.

Следобед на 21 септември се приземили парашутистите от полската бригада на юг от Долен Рейн, срещу щаба на Ъркърт. Но фериботите не работели и те заели защитни позиции близо до Дриел. През нощта те няколко пъти се опитали да пресекат реката, да стигнат до моста, но успели само 250 от тях, другите загинали.

В неделя на 24 септември предните части на 30-ти танков корпус се съединили със силите на Сосабовски в Дриел. Но дотогава останките от армията на Ъркърт били на ръба на силите си. Под постоянен обстрел и огън от минохвъргачки, отслабени от атаките на пехотата, танковете и пушките, териториите, окупирани от тях все повече се изплъзвали от ръцете им. Същия ден немците се съгласили да прекратят огъня, за да се евакуират ранените в болниците в Арнхем. За тези, които останали, мирисът на разлагащите се трупове, немитите тела и отходните места бил непоносим.

Хорокс, командирът на 30-ти корпус, още се надявал да подкрепи войските при предмостието и се опитал да пресече реката надолу по течението. Но от щаба си генерал Дъмпси му наредил: „Махни ги оттам.“

Тази нощ, за да изтегли 4-ти дорсетширски пехотен полк, било наредено да се пресече реката. Много хора били отнесени от водата, други се удавили и само неколцина се добрали живи до отсрещния бряг.

През нощта на 25 септември, оставяйки ранените войници на докторите и свещениците, под прикритието на артилерийския огън, Ъркърт заедно с войската си пресякъл на другия бряг. От 10 000 души на северния бряг, оцелели едва 1740 офицери от 1-ва военновъздушна бригада, 422-ма пилоти на безмоторни самолети и 160 души от 1-ва полска парашутна бригада. Заедно с тях се спасили и седемдесет и пет дорсетски бойци, като така оцелелите ставали общо 2398. Резултатите били: 1200 убити, 6370 безследно изчезнали, ранени или пленени. В същото време немците дали общо 3300 жертви, от които 1100 убити.

Операцията „Маркет-Гардън“ била амбициозна авантюра, обречена предварително на провал, заради грешките още при планирането й. Не по-малка грешка бил изборът на места за приземяване, толкова далече от главната цел в Арнхем, както и предположението, че една бронирана сила може да се придвижи на 64 мили във вражеска територия за две денонощия. Но това, което правело катастрофата неизбежна, било, че разузнаването отхвърляло истината, че на мястото на акцията, били разположени вражески танкове.

„Взе да ми се струва, — написал един парашутист по време на битката, 9 че генералите ни въвлякоха в нещо, което въобще не разбираха.“

„Дивизията си отиде“

Докато групата оцелели от Остербек си тръгвала по тъмното и в дъжда към Дриел, капитан Ерик Макей от 1-ви парашутен ескадрон наблюдавал всяко лице. Спасявайки се от Арнхем, където героично защитавал едно училище до моста, Макей търсел да зърне членове от своя ескадрон.

„Най-покъртителни бяха лицата им, — спомня си той. — Те изглеждаха невероятно изтощени. Можеше да се види лице на ветеран с израза в очите: «Не давам и пукната пара!», сякаш е непобедим.“

Той стоял на пътя цяла нощ, но напразно. „Не видях нито едно познато лице. Докато се взирах, намразих всички. Намразих отговорния за поражението, намразих армията за нейната нерешителност и си помислих за чудесната дивизия, хвърлена в небитието. И за какво?“

Когато съмнало, Макей се върнал в Неймеген, за да търси разквартировъчни билети. От двеста души инженери в неговия ескадрон се спасили само петима, включително и той.

Падре Пейр, пилот на безмоторен самолет, прекарал нощта в тъмния хотел „Скунуруд“, една от базите за ранени в Остербек. Той се събудил с мисълта, че нещо не е наред. Било много тихо. Излязъл от стаята си и видял един лекар да стои безпомощно до прозореца. Когато се приближил до него, докторът му казал: „Дивизията си отиде.“

„Човече, ти си луд“, отговорил Пейр.

„Погледнете себе си, сър — отговорил медикът, клатейки глава. — Ние сега наистина сме затворници. Нашите момчета трябваше да отстъпят.“

Тъй като Пейр не казал нищо, лекарят продължил: „Сър, трябва да съобщите новината на пациентите. Аз нямам сили за това.“

Пейр започнал да обикаля. „Всеки се постара да го приеме нормално — спомня си той. — Но всички бяхме отчаяни.“ След това един войник седнал до пианото в голямата стая, където били повечето ранени и засвирил една известна мелодия. Хората в стаята започнали да припяват с него.

„Това беше налудничаво след ада през последните дни — казва Пейр. — Германците не го разбираха, но беше лесно за обяснение. Чувството, че си жив, предизвиква невероятна емоция. Не ти остава нищо друго, освен да пееш.“

Браво Ту Зиро

На 22 януари 1991 г., по време на войната в Залива, патрул от осем мъже от армейските САС (Специалните американски сили[3]), с кодово название „Браво Ту Зиро“, бил изпратен зад линията на вражеския фронт в Западен Ирак. Подвигът на един редник влязъл във фолклора на Специалните сили. Но като цяло операцията била неуспешна и обречена на провал поради ред причини: некадърно разузнаване; недостатъчно оборудване и цяла поредица човешки слабости и грешки.

Войната започнала на 2 август 1990 г., когато иракските войски и танкове нападнали съседен Кувейт. За няколко седмици, Съветът за сигурност на ООН заклеймил агресията и в Саудитска Арабия се формирала мощна коалиционна сила от западни и арабски военни части. Тяхната цел била да освободят Кувейт и неговите нефтени полета.

Отначало само двата ескадрона А и Д на САС били изпратени в Средния Изток да подготвят операцията. После, в началото на януари, преди въздушната коалиционна офанзива срещу Ирак, към тях се присъединил и половината от ескадрон Б. Между новите войници бил и 28-годишният ефрейтор Крис Райън, който бил обучаван като младеж в териториалните ескадрони на САС. Преди да напусне редиците на САС в Херефорд, той попитал своя сержант дали може да вземе със себе си и няколко зимни принадлежности за планинско катерене.

„Не, — бил безцеремонният отговор, — ти отиваш в тъпата пустиня, глупако! Там няма да ти е студено!“

Невежият цветнокож сержант даже не подозирал колко сурова е иракската зима.

Понеже пристигнали последни, на войниците от ескадрон Б били раздадени остатъците от снаряжението, след като мъжете от ескадроните А и Д избрали за себе си моторни превозни средства, военни принадлежности, пушки и оръжия, комуникационни системи и най-различни специализирани материали. Сериозността на ситуацията още не била осъзната, докато не започнали тренировките в пустинята на Саудитска Арабия. Амунициите не достигали и обучението как да се реагира на вражески капан, което трябвало да се провежда безброй пъти, докато бъде усвоено, било сведено до един път на човек. „Нищо не достигаше — спомня си Райън. — Даже нормалните пустинни камионетки.“

Вместо конструираните за целта „Пинкис“ или машини Ландроувър с дълга каросерия, върху които можело да се натоварят тежки картечници и противотанкови ракети, те разполагали с „Динкис“, версия на джиповете с къса каросерия, без място за оръжията и предпазни колани. Щом джиповете пристигнали, ги изкарали на пробна обиколка из пустинята, за да практикуват обучението с вражеските капани. Получило се пълно фиаско. „Ландроувърите“ затъвали в пясъка, картечниците не стреляли точно, а мъжете изскачали от джиповете, докато шофьорите спирали рязко, за да направят обратен завой на място.

„Смеехме се през цялото време — спомня си Райън. — Но в себе си ние бяхме обезпокоени какво може да се случи, ако ни изпратеха на истинска бойна акция с тези коли… Всъщност се опитвахме да се справим с неподходящата екипировка и оборудване, като обучението съвсем не беше на ниво.“

Още не било решено как да разположат войските на ескадрон Б, въпреки че плановиците предложили няколко лекомислени схеми. Те съдържали следните предложения: да скочат с парашути в град Кувейт, да завземат високата кула и да насочат минохвъргачките и артилерийския огън по иракските позиции; да скочат в самия Багдад, където да взривят ключовите им инсталации. Нито едно от тези предложения не било прието.

Вместо това генерал-лейтенант Питър де ла Билер, британски командир и бивш комендант на САС, успял да убеди американския генерал Норман Шварцкопф, главнокомандващият коалиционните войски, да внедри патрули на САС дълбоко във вражеската територия. Неговият план бил да се разположат ескадроните А и Д като четири мощни моторизирани патрула, които да открият местоположението и да разрушат мобилните ракетни установки за ракетите „Скъд“, които иракчаните използвали срещу Израел. Преди това обаче 3 патрула по 8 мъже всеки от ескадрон Б, наречени съответно „Браво Уан Зиро“, „Браво Ту Зиро“ и „Браво Три Зиро“, щели да проникнат между неприятелските позиции навътре в Ирак и щели да създадат наблюдателни постове, за да се осигури по-надеждно разузнаване.

„Браво Ту Зиро“ трябвало да се разположи близо до главен път, познат като „основен път за доставки“ (ОПД) в Западен Ирак за две седмици. Те трябвало да прережат иракските фиброоптични комуникации и да докладват за движението на ракетите „Скъд“ по мобилните си предаватели. Но докато избирали мястото за операцията си, т.е. ОПД на 30 километра от летището от едната страна и град Банидар от другата, патрулът използвал само тактическа карта, на която били обозначени основните характеристики на района. Нямало информация от разузнаването за този район и нямало как да разберат на какво разстояние са те от градовете или военните поделения.

Задачата се затруднявала и от липсата на ефективно оборудване. „Виж — оплаквал се един войник на своя офицер, — нямаме пистолети, нямаме гранати, нямаме лични противоминни устройства. Ти чакаш да си направим противоминни устройства от кутиите с амуниции, но това е тъпо и неефективно.“

„Слушай — отвърнал му офицерът, — ние сме пред война. Ще вземеш, което можеш. Не си в Северна Ирландия, където има оръжие, каквото искаш. Трябва да импровизираш.“

Другите въпроси били дали да се ползват превозните средства. От една страна, те правели патрулите по-подвижни, но от друга, можели да създадат проблеми с прикриването им и да издадат позициите им. Другите два патрула щели да ползват джиповете „Динкис“. „Браво Ту Зиро“ решили да ползват краката си. Това обаче значело, че всеки трябва да носи още товар на гърба си. Освен нормалния товар трябвало да вземе и войнишка раница, патрондаш, колани с патрони, оръжия, допълнителни амуниции, туба с вода — общо 120 килограма на човек. За спалните чували нямало място, а и прогнозите били за хубаво време.

Вечерта на 22 януари, след един фалшив старт, патрулът бил внедрен в Ирак с нисколетящ хеликоптер „Чинук“ на два километра южно от ОПД.

Всеки бил облечен с камуфлажен костюм, в походна бойна униформа и леки ризи в пясъчен цвят. Половината от патрула били с американски автомати M16, останалите били въоръжени с леки картечници „Миними“. Всички носели и ракетни оръжия. За бягство те били снабдени с копринена карта, 20 златни лири и писмо на английски и арабски, гласящо, че този, който върне войника обратно на коалиционните войски жив, щял да получи 5000 английски лири стерлинги.

Щом се приземили, патрулът чул кучешки лай и видял сграда и водна кула на 1500 метра източно. „Това не трябваше да бъде там, но беше, — спомня си сержант Анди Макнаб, командирът на патрула. — Притесних се доколко можех да се доверя на информацията, която имахме за района. Но беше вече краят на деня. Нищо не можеше да се направи.“

Търсейки подходящо място, където да разположат екипировката и осигурят безопасността си, те стигнали до завоя на ОПД призори на другия ден. Накрая Макнаб избрал базата, под надвисналия край на едно пресъхнало блато. Но то било защитено само от двете страни. Ако някой проследял следите им до блатото, те рискували да бъдат открити. „Това никак не е хубаво“, промърморил някой.

Когато се разсъмнало, нещата изглеждали още по-зле. ОПД бил на 200 метра северно, но по-нататък, на 200 метра на северозапад били разположени иракски военни противовъздушни позиции.

„Тази гледка ни раздруса — спомня си Райън. — Да видиш тези оръдия толкова близо до себе си, бе наистина страшно… Бяхме точно във вражеските позиции.“

Сега било важно да изпратят съобщение в базата, да променят мястото на операцията или да се върнат обратно. Но когато свързочникът се опитал да използва радиото, не получил отговор. През целия ден той опитвал да се свърже, използвайки различни честоти и други антени, но не успял. Патрулът не осъзнавал, че са му дали сгрешени честоти. Обаче не последвала паника от провала на свръзката. Положението означавало, че за две денонощия хеликоптерът щял да се върне, където се били приземили, и да им донесе ново радио или нови заповеди.

Тази нощ Макнаб и още трима души отишли на разузнаване. Те с ужас открили, че в района живеели и мирни граждани. „От тактическа гледна точка, — написал Макнаб, — и ние можехме да разположим оръдията си сред площад «Пикадили».“

Планът бил да чакат хеликоптера следващата нощ, но дотогава трябвало да се крият още един ден. Напрегнатата сутрин отминала, без да се случи нищо. Но следобед те чули едно момче да вика по козите си и замръзнали, като чули шума от копитата и звъна на звънците да се приближава. Първо видели една козя глава да се подава от ръба на блатото, а след нея и други. Накрая на ръба се появило и момчето. То било от същата страна, където се намирал и патрулът, и имало шанс да не ги забележи.

Но сержант Винс Филипс, заместник-командирът, издал четата. Нетърпелив да види какво става, той надигнал глава и момчето го забелязало. Викането по козите спряло и единственият шум, който се чувал, било отдалечаващото се тропане на крака. Те били разкрити.

Патрулът веднага се пръснал в защитна позиция по края на блатото, докато свързочникът се опитвал да изпрати спешно съобщение. Но не след дълго се чули приближаващи се към блатото танкове. „Ние бяхме в капан — спомня си Райън. — Хванати като мишки в капан.“

Докато чакали развръзката, те ровели из багажа си и се тъпчели с шоколад и пиели вода, защото не знаели кога пак ще пият или ядат. Внезапно се появило превозно средство, но не било танк, а булдозер с щръкнало гребло, като щит. Щом шофьорът забелязал патрула на 150 метра, той рязко обърнал назад.

Идеалният вариант бил патрулът на САС да изчака нощта и тогава да напусне прикритието си. Но те били разкрити и иракските войски скоро щели да пристигнат. Събирайки патрула, Макнаб им казал: „Трябва да бягаме оттук. Ще тръгнем на запад и ще избягваме противовъздушните оръдия. След това се насочваме на юг, където ще се срещнем с хеликоптера.“

Оставяйки излишния багаж, те нарамили снаряжението си и тръгнали в колона един след друг, с чалми на главите, за да се маскират като араби. Понеже блатото останало зад тях, те тръгнали през равнината и се отправили бързо на запад. Все още нямало знак от врага. Но щом се обърнали на юг, Райън, който бил начело на групата, видял отляво пред себе си двама мъже с пушки. Като ги посочил, той настоял патрулът да побърза напред.

„След това прецаках нещата — спомня си Райън. — Помислих си — тук ще направя двоен блъф и им махнах. Но за съжаление махнах с лявата си ръка, което беше лошо, защото с нея в арабските страни си бършеш задника.“

Единият от тях веднага открил огън. Патрулът отговорил с кратка стрелба, само за да прекрати вражеския огън. Не след дълго към арабите се присъединила бронирана кола с картечница и една камионетка с арабски войници. Тъй като врага се разгърнал, патрулът изстрелял ракети и взривил камионетката им с тях. После патрулът хукнал да бяга, като се обръщал да стреля по врага. Райън се опитвал да се свърже по тактическо-спасителното си сигнално устройство с американската система АУАКС (въздушна система за електронно проследяване на вражеските обекти: сигнали, радари, локатори), като същото направил и Макнаб. Трябвало да има незабавен отговор, но нищо не се получавало.

„Моето спасително устройство е повредено!“ — извикал Райън.

„И аз не мога да се свържа с моето“ — отвърнал Макнаб.

Те продължили да вървят и накрая един от тях извикал: „Хвърлям багажа си!“ Останалите последвали примера му, но един куршум пробил раницата на Райън, докато я свалял от гърба си.

Вече и иракските противовъздушни оръдия се присъединили към неравния бой. Трасиращи снаряди и куршуми преследвали осемте мъже от патрула и те, изморени, се опитвали да изкачат хълма. Накрая стигнали върха. „По дяволите! — извикал Макнаб. — Ние успяхме.“

Наистина всички успели, като се отървали само с няколко драскотини. Било взето общо решение. Ако се опитали да се срещнат с хеликоптера, можело да попаднат в засада. Те решили да стигнат до сирийската граница, на 120 километра западно. Първоначално те щели да се отправят на юг, за да изгубят иракчаните следата им, после щели да тръгнат на запад, а накрая на север по поречието на Ефрат. След това щели да следват реката на запад, докато стигнат до Сирия.

Те излезли от обсега на оръжията. Няколко часа се движили много бързо, когато двама започнали да изостават. Винс Филипс бил ранен в крака и куцал. Родезиецът Стан, най-силният от патрула, имал висока температура. Нямал време да облече термично бельо и се потял, въпреки студа. Те спрели и се опитали да го наливат с вода, защото той се обезводнявал. Но Стан бил крайно изморен и неориентиран.

„Слушай — казал Райън, — ако не вървиш, ще те оставим.“

Стан се съгласил.

„Тогава ставай — продължил Райън. — Хвани се за мен и не се пускай. Просто се съсредоточи върху гърба ми и не го изпускай от поглед.“

Разпределяйки си багажа на Стан, патрулът потеглил. Райън бил пръв, след него Стан, следван от Винс и Макнаб, а след тях останалите. Разбрали се по време на почивките новозеландецът Марк чрез своя ръчен GPS (джипиес) да проверява докъде са стигнали. След като изминали 16 километра на юг и 10 на север, те тръгнали само на север. Напрежението обаче нараснало. Те скоро изпили водата си.

На 7 мили южно от ОПД те спрели, за да разберат къде се намират. Райън предложил да продължат, за да стигнат до ОПД, а после да тръгнат към високите земи. Макнаб се съгласил. Но щом потеглили, чул от север шум от самолетни двигатели. Той сложил ръка на рамото на Винс и му казал: „Ще спрем да се свържем по тактическо-спасителното сигнално устройство.“

Винс, крайно уморен, се съгласил.

Макнаб със замръзнали пръсти се опитвал да се свърже по тактическо-спасителното сигнално устройство: „Ало, някой да се обади — предавал той. — Тук е «Браво Ту Зиро». Ние сме в беда, има ли някой? Край.“

„Опитай пак, «Браво Ту Зиро», сигналът е слаб — отговорил американският глас. — Опитай пак.“

„Обърни се на север“, казал Макнаб в устройството, защото самолетите вече летели извън обсег. Но било много късно. Пилотът продължил към целта си, а на Макнаб останала надеждата, че той ще докладва за този разговор.

Като се изправил, той с ужас установил, че трима души от патрула са изчезнали. Може би Винс бил много изтощен, за да приеме заповедта за почивка, а какво остава да я предаде на Райън. Макнаб жестоко се самообвинявал, че не проверил дали всички са спрели за почивка. Той тръгнал в същата посока по компаса, с надеждата да открие липсващото трио.

Райън, крачещ заедно с Винс и Стан, още не знаел за разделянето на групата, докато не пресякъл ОПД. „Къде е останалата част от патрула?“ — попитал той Винс.

Отговорът бил: „Не знам. Загубихме ги.“

„Какво искаш да кажеш?“

„Те се разделиха с нас по пътя.“

Вбесен, Райън, използвал очилата за нощно виждане на Стан, за да локализира някакъв сигнал от останалата група. Без резултат. Изчаквайки до полунощ, той предал съобщение по своето тактико-спасително сигнално устройство, че ще се опитва на всеки час и половина да се свързва с някого. Пак нищо. След половин час той продължил пътя си. Трябвало да поддържа дистанция между групата си и ОПД само с две картечници M16 и щик между тях. Групата на Макнаб взела сателитното навигационно оборудване, така че Райън бил принуден да се движи само с компас и да разчита на картата и спомените си.

Следващия ден 12 часа Райън и групата му лежали скрити в следите от танковете, за да не ги открият, и замръзнали от студ. Валял сняг, но на 600 метра от тях имало вражеска военна база и те не можели да направят нищо, за да се стоплят. Райън написал: „Студът ни пронизваше до кости. Времето спря.“

Следобед започнало да се стъмва и те продължили пътя си. И тримата мъже страдали от забавен говор и бавни движения — първите сигнали на хипотермията. Осъзнавайки, че трябва да се движат, за да не умрат, Райън ги повел на север. Пак завалял сняг и Винс взел да изостава.

„Искам да спя. Уморен съм“, промърморил той.

Райън му казал: „Винс, не можем да седнем. Ако седнем, ще умрем. Разбра ли?“

Но независимо от това, Винс настоявал на своето. Райън и Стан, чувствайки се по-добре, решили да продължат и да изчакат Винс да ги догони, но той не се появил. Те се върнали обратно, но него го нямало. Райън казал: „Стан, трябва да го оставим или и ние ще умрем.“

„Добре — казал Стан — считам, че така е справедливо.“

(Винс умрял от хипотермия същата нощ. След войната тялото му било върнато в Обединеното кралство за погребение).

Стигайки на север до ОПД, те се скрили в плитко пресъхнало блато. За щастие слънцето изгряло, което спасило живота им. Към обяд те били открити от друг козар, но той бил около 20-годишен. Райън поискал да го застреля, но Стан не се съгласил. След като се опитали да общуват със знаци, Стан отишъл при иракчанина, като се надявал, че той ще го заведе до превозно средство.

„Не го прави!“, предупредил го Райън и му напомнил, че дори мирните иракчани били техни врагове.

Но Стан отишъл.

Виждайки, че няма да го убеди, Райън му казал, че щял да го чака до определено време следобед и после ще се отправи на север.

След като ходили четири часа, Стан бил заведен в капан и обезвреден, но успял да застреля трима иракчани. Същите войници тръгнали да преследват Райън с две коли. Той спрял едната с ракета, а другата — с граната. През нощта Райън стигнал до Ефрат и след 4 дни пресякъл сирийската граница.

Оцелял, като се хранел само с парченца от бисквити и без вода, той минал 300 километра за 8 дни. Едва след 2 седмици можел да се движи нормално, а след 6 седмици почувствал пръстите на ръцете и краката си. Имал проблеми с кръвното налягане, понеже пиел мръсна вода от реките и отслабнал с 36 паунда. Неговото тяло на практика се самоизхранвало.

Макнаб заключил великодушно: „Това е едно от най-запомнящите се спасявания, записано някога в спомените.“

Той също преодолял огромни премеждия, за да се спаси. На следващия ден след разделянето на патрула неговата група се скрила под една могила. Било много студено и Марк започнал да замръзва. Те решили да рискуват и да се придвижват денем, но само след 3 мили се върнали обратно. Разполагайки с малко вода и психически разсипани, те решили да откраднат кола и да се придвижат до границата.

Близки капани

Освен да се опитват да локализират установките на ракетите „Скъд“ в района, както и да наблюдават пътищата за доставки на суровини в Ирак по време на войната, САС провеждали важни мисии срещу иракската комуникационна мрежа. Едната от тях се разминала на косъм, преди да се превърне в ужасна катастрофа.

Докарани през нощта с хеликоптер, екипът от 16 мъже трябвало да разруши радарната система навътре в иракската територия. Отначало всичко вървяло добре. Сателитните и фотографските снимки на разузнаването показвали ниска вражеска активност в този район, а липсата на противовъздушна отбрана още повече улеснявала акцията.

Натоварени на борда, разчитайки на уменията и нервите на пилотите, които летели, осланяйки се само на уредите за нощно виждане, войниците разбрали, че наближавало да кацнат. Но когато колелата на хеликоптера докоснали земята, през пода им изригнал огън от шрапнели, който разрушил приземителната система на скоростната кутия и унищожил колелата му. Приземили се в минно поле.

Докато пилотът се борел да спаси хеликоптера и да избегне пълната катастрофа, екипът на САС се приготвил да скочи отзад. Те единодушно стигнали до решението хеликоптерът да се освободи от част от тежестта си, но понеже пилотът нямал тежести, трябвало те да скочат. Казвайки на мъжете от САС да останат по местата си, пилотът се опитал да излети. Гамбитът успял. След няколко секунди хеликоптерът излетял обратно към саудитската си база.

Въпреки 77-те дупки по корпуса му жертви нямало. Но случаят можел да се превърне в трагедия за героичния екипаж. Пилотът бил награден за проявена храброст с Военновъздушен кръст и благодарностите на 16 души от САС.

Само с един ранен, те откраднали първата изпречила им се кола. Хората в нея били изхвърлени навън и петимата, едва побирайки се, потеглили с Макнаб на волана. Но на 13 километра от границата трябвало да изоставят колата при военния КПП и да тръгнат към границата. Вече пеш и под наблюдението на хора и кучета, те се придвижвали покрай огромно военно съоръжение. Били само на 7 километра от свободата, когато срещу тях започнала стрелба. Патрулът се разделил на три. Боб Консилио бил сам срещу иракчаните и известно време ги удържал, докато не го улучил куршум в главата. Той умрял на място.

Свързочникът Лейн и Динджър се опитали да избягат с плуване по Ефрат. Те преплували 500 метра в ледената вода, но Лейн починал от хипотермия, а Динджър бил пленен скоро след това.

Макнаб бил пленен последен. След като Марк бил прострелян в крака, той продължил сам, но щом останал без амуниции, бил пленен от иракски отряд на два километра от границата. Четиримата пленници били брутално измъчвани, преди да ги върнат в родината им след войната.

„Браво Ту Зиро“ се превърнал в един от най-награждаваните патрули в историята на САС, Макнаб бил награден с медал за бойни заслуги; а Райън, Консилио и Лейн — с военни медали.

Но тази мисия била и една от най-скъпоструващите операции. Трима от осем мъже умрели, а четирима били пленени, което означава, че процентът на жертвите бил 81.

И всичко заради аматьорски грешки — недостатъчно разузнаване и грешни радиочестоти, направени много преди операцията да започне.

[1] Градчето е Шантили (Chantilly (фр.)); следващите споменавания като „Чантили“ са коригирани. — Бел. Dave ↑

[2] Робърт „Рой“ Елиът Ъркърт (Robert (Roy) Elliott Urquhart, 1901–1988); коригирано навсякъде в текста. — Бел. Dave ↑

[3] Забележително! САС в случая идва от съкращението SAS (Special Air Service) — британската Специална Въздушна Служба (в полка говорят английски, но определено не са американци). Коригирано е навсякъде в текста, включително в анотацията. — Бел. Dave ↑

Глава 3
Намесващи се управляващи

Карл фон Клаузевиц, военен пруски теоретик от XІX век, написал: „Войната не е нищо друго, освен продължение на определена политика, но с други средства.“ Точно в това изказване е залегнал парадоксът на войната. Довеждайки ситуацията до война, политиците после се оттеглят на заден план и оставят на военните да я доведат до успешен край. Но голяма част от тях не устоявала да не се меси и особено тези, които се вписвали към мнението на Талейран, че: „Войната е твърде сериозно нещо, за да се остави само в ръцете на военните.“

Те се намесвали по няколко причини: някои се сблъсквали с незабавно политическо напрежение; други пък имали дългосрочни политически планове. Но най-опасни били тези, които виждали у себе си стратези и дори тактици на бойното поле. Те се месили във всеки ден от войната, като ефекта от това бил винаги фатален.

Река Банок

Английският крал Едуард II принадлежал към третата категория. В двудневната битка при река Банок[1] (23–24.06.1314 г.) той постоянно пренебрегвал съветите на опитните си капитани и се опитал да победи малката шотландска армия, командвана от крал Робърт Брус, само със собствените си рицари. Това било голяма грешка, защото в резултат от нея била разбита неговата огромна армия.

Роден в замъка в Кирнарфон, през април 1284 г., Едуард бил четвъртият син на Едуард I от първата му жена Елеонор Кастилска. Той обаче не приличал на своя забележителен баща, отмъстителя на Уилям Уолъс („Смелото сърце“) и „Чукът за шотландците“. Въпреки че бил висок, симпатичен и невероятно силен, по-младият Едуард не се интересувал много от военно дело и предпочитал по-земните дейности, като копаене на канали и изграждане на къщи. Имал слабост към фините дрехи, участието в пиянски гуляи и компанията на мъже от простолюдието, които били доста вулгарни.

Единственото изключение бил Пиърс Гейвстън, син на рицар от Гаскония, който с преданата си служба спечелил благоразположението на Едуард I. Приятел от детинство на Едуард II, младият Гейвстън отрано си спечелил влияние върху повърхностния принц, което прераснало в мъжко приятелство. То било заздравено с преминаването му в хомосексуална връзка.

Кралят ясно виждал лошото влияние на Гейвстън и през април 1307 г. го изпратил в изгнание, защото убедил принца да му даде френското графство в Понтьо. Когато Едуард I починал при потушаване на въстанието, водено от новия шотландски монарх Робърт Брус, през юли същата година, Гейвстън бил временно амнистиран. Но властните английски барони вече не били благоразположени към него, както бил крал Едуард I, защото той щял да ги смени във военния съвет на младия крал, затова поискали продължаване на изгнанието му.

Едуард II отказал, като връчил още повече титли, назначения, земи и богатства на своя фаворит. През 1312 г. на бароните, главните от които били графовете Ланкастър, Уоруик и Аръндел, им омръзнало. Арестувайки Гейвстън с мотива за по-голяма безопасност, те набързо го екзекутирали. Кралят се вбесил и с бойна дружина от верните му барони тръгнал срещу граф Ланкастър и неговите заговорници.

Робърт Брус не закъснял да се възползва от проблемите в английското управление. Вечно във война с Англия още от коронацията му през март 1306 г., той убедил парламента в Ейре през юли 1312 г. и получил неговото разрешение за мащабно нахлуване на територията на монархията. Заграбвайки Дърам и получавайки от други градове, църкви и местни общества на север хиляди лири стерлинги, за да си купят имунитет, през декември той се оттеглил. Но още съществували замъци под английско господство в Шотландия и той решил да ги премахне. Замъкът в Пърт бил превзет през януари 1313 г., а замъците в Дъмфрийс, Далсуинтън, Бютъл и Сирлаверок — в края на март. Всички били сравнени със земята.

Извън Лотиан под английско господство останали само две силни шотландски крепости: „Ботуел“ и „Стърлинг“. Втората образувала вход между Лоу ландс (Ниските земи) и Хай ландс (Високите земи) на Шотландия и била изключително важна. Тъй като Брус по това време отсъствал, за да си върне остров Ман, той наредил на брат си Едуард да плени крепостта „Стърлинг“. За съжаление Едуард Брус бил импулсивен човек, водач на кавалерия, и не обичал скучната монотонност на дългата обсада. Затова когато Филип Моубрей, губернатор на замъка „Стърлинг“, му предложил „ако до средата на лятото, след една година още не е освободил крепостта «Стърлинг» чрез битки, щял да я предаде без бой“, Едуард се съгласил. Склонен да следва политиката на брат си — никога да не рискува в обречена битка с англичаните, и предвид срока, който дал за освобождението на Моубрей, той направил ужасна грешка.

Като се върнал от остров Ман, Робърт Брус побеснял, но не можел да се откаже от дадената от брат му дума. Той не скрил неудоволствието си, казвайки на Едуард, че никога „не бил чувал да се дава толкова дълго предупреждение на могъщ крал като английския“. „Ние сме толкова малко срещу много повече — продължил той. — Господ може да се намеси в нашата съдба, но ние сме като гепарда: или губим, или печелим всичко с един скок.“

Щом научил за условията на договора, който сключил Моубрей с Едуард Брус, Едуард II започнал да събира войските си. Изправени срещу общия враг, бароните се съгласили да се срещнат с крал Едуард в Уестминстър Хол на 13 октомври 1313 г. След като се извинили за убийството на Гейвстън, граф Ланкастър и останалите получили опрощението на краля.

Всичко се развивало в полза на Едуард II. Щом Англия пак била обединена, той можел да изпрати войска срещу Шотландия, пет пъти по-многобройна. С изключение на северните графства, в неговата страна нямало скорошни войни и това превръщало кралството в едно от най-процъфтяващите в Европа за онова време. Ирландия и Уелс били спокойни, папството било благоразположено, отношенията с Франция били приятелски. А Шотландия била опустошена от деветте нападения и от 18-годишна непрекъсната война. Единствената й надежда в предстоящата битка бил военният гений на новия й крал и ентусиазмът от поставените цели.

До юни 1314 г. в Беруик-ъпон-Туид Едуард II събрал 20-хилядна армия, най-голямата, командвана някога от краля на Англия. Начело били 2500 рицари от цяла Европа. Всеки един от тях с метална броня и туника носел оръжия и бил придружен от трима въоръжени мъже. Те дошли от всички страни, чак от Гийена и Германия. Сред тях били граф Глочестър, граф Пемброук и граф Херефорд, сър Ралф де Монтермер, сър Робърт Клифърд, сър Жил де Аржентан, един от най-добрите рицари в християнския свят.

Липсвали само сърдитите графове Ланкастър, Уоруик и Аръндел, въпреки че според феодалните им задължения те изпратили своята повинност от кавалерия и пехотни бойци. Те се извинили с това, че преди Едуард II да обяви война, трябвало да се допита до парламента.

В подкрепление на конната войска били 3000 стрелци с лъкове и 15 000 пешаци, въоръжени с копия, мечове и щитове.

На 17 юни, седмица преди да изтекат условията по предизвикателството на Моубрей, армията на Едуард потеглила от Беруик. Кралят тръгнал така „сякаш не командвал армия, а водел група за поклонение на Свети Джеймс от Компостела“, написал хроникьорът Барбор. „Почивките за сън били кратки, както и почивките за храна. Мъжете, конете и пехотата били съсипани от глад и умора.“

На 21.06.1314 г., след изтощителен поход от 22 мили, сред прах и пек, армията на Едуард II пристигнала във Фолкърк. Там се разположили на лагер. Оставали още 10 мили и 36 часа до изтичането на договора за замъка Стърлинг.

Шотландската армия в това време изчаквала пред гората Торууд, от двете страни на Романския път от Единбург за Стърлинг, на 5 мили северно от Фолкърк. Нейният авангард от 500 души бил командван от граф Морай. Втората дивизия, командвана от Едуард Брус, била съставена от 1000 много опитни мъже. Силна била и третата дивизия. Под номиналното командване на малолетния Джеймс Стюард, наследник на Стюардите от Шотландия, истинският й командир бил неговият братовчед Джеймс Дъглас. Робърт Брус бил начело на четвъртата дивизия от 2000 души.

В подкрепа на пехотинците били 500 конници, командвани от Робърт Кейт, и малка рота от стрелци с лъкове. Цялата шотландска армия била над 5000 души или една четвърт от английската армия.

Разполагайки с толкова малка кавалерия, Брус основал бойната си тактика върху позиция, защитена отвсякъде с копия. Въпреки че били с отбранителна цел, те трябвало да действат и като стенобойна машина. Месеците на обучение направили от дивите хора, съставляващи армията на Брус, дисциплинирани и маневрени бойци.

Докато Брус чакал противника си, той внимателно избрал мястото на битката, което да отговаря на бойната му тактика. На 2 мили северно от Торууд пътят се спускал към долината на река Банок. Идвайки от хълмовете на запад, реката пресичала гористите склонове и ливадите покрай брода в Романския път, после продължавала по стръмно дере към селцето Банок и накрая минавала през блатата на североизток, преди да се влее в устието на реката. Северно от реката препятствията били природни: вляво от пътя се простирали горите на Ню Парк; а вдясно се простирало Карс в Балкидрок — широко плато с глинена почва, заобиколено от река Банок и притока й Пейлстрийм.

Англичаните не можели да се придвижат на изток през блатата; нито пък можели да завият на запад, където Торууд и Ню Парк оформяли непроходима гора. Техният единствен път бил или през Романския път, или на изток, покрай Банок, където можели да пресекат реката и да тръгнат по периферията на платото Карс.

Робърт Брус изпратил авангарда си към църквата „Свети Ниниан“, за да наблюдават пътеката покрай платото Карс. Дивизиите на Дъглас и Едуард Брус тръгнали наляво от Романския път. Той разположил дивизията си отдясно на пътя, в началото на гората Ню Парк. Конниците на Кейт били в резерва, разположени в подстъпите на хълма Гили. Оформяйки фронт под формата на буквата „L“, армията му застанала с лице към югоизточната част надолу по склона към реката, обхващайки с поглед двата входа откъм гората Ню Парк и откъм платото Карс.

Призори на следващата сутрин, 23 юни, шотландците отишли на молитва, понеже бил празникът на Свети Йоан Кръстител. По традиция те се нахранили само с хляб и вода. Веднага щом застанали на позициите си, дивизиите получили съобщение от краля си, че който се страхувал от битките, можел да си тръгне. Всички отговорили, че били готови или да победят, или да умрат.

В това време Едуард II се приближавал от Фолкърк. Към обяд той стигнал до Торууд и спрял. Там се срещнал с Моубрей, който дошъл от замъка „Стърлинг“ за среща с него. Моубрей обяснил на краля, че битката е ненужна, защото по рицарските закони Едуард спазил задълженията си, довеждайки армията си на 3 левги от целта си. Замъкът „Стърлинг“ щял да остане английска собственост. Но Едуард II не искал да го слуша. Той казал на Моубрей, че не е изминал целия този път, за да остави врага си да се измъкне безнаказано.

На последвалия военен съвет Моубрей обяснил, че англичаните не можели да атакуват по западния фланг, защото проходите през горите били барикадирани. Затова Едуард II предприел фронтална атака нагоре по Романския път. Неговият племенник, граф Глочестър, щял да командва авангарда. Ако шотландците не се разбягали пред тази огромна сила, граф Глочестър щял да ги премаже с тежката си кавалерия. През това време 600 рицари под командването на Робърт Клифърд и Хенри Бомонт щели да се придвижат към периферията на платото Карс и да излязат в гръб на шотландците, като им отрежат пътя за бягство.

Начело на колоната, командвана от граф Глочестър, събрала се да прегази реката, бил Хенри де Бохун. Излязъл откъм дърветата на северния бряг, той видял един самотен ездач срещу себе си. Това бил Робърт Брус. С брадва в ръка и златна диадема на шлема, той яздел покрай предната редица на дивизията му, полузакрит от гората Ню Парк.

Като забелязал герба върху туниката на Бохун, той препуснал напред. Двамата се приготвили за битка, но в последния момент Брус кривнал встрани, изправил се в шпорите си и строшил брадвата си върху шлема на Де Бохун. Ударът бил толкова силен, че тя се врязала в шлема му и проникнала в мозъка, разцепвайки на две дръжката си.

Щом видели това, шотландците се изправили от окопите си, и взели под прицел английската кавалерия, която напразно се опитвала да се строи. Много от англичаните паднали в траповете, маскирани с клони и шума, които шотландците изкопали от двете страни на пътя. Към бъркотията се прибавила и появата на облечените в карирани поли и ярко боядисани планинци. За няколко минути рицарите изпаднали в паника и хукнали да бягат. За да не позволи преследване, Брус наредил на мъжете си да се върнат на позициите си.

След това, когато брат му и старшите офицери му се карали, че изложил живота си на опасност, Брус забелязал английска конница, предвождана от Клифърд и Бомонт, скрита покрай платото Карс, да се появява откъм църквата „Свети Ниниан“. „Падна роза от твоя венец“, извикал той към графа на Морай.

Опомнилият се командир се спуснал в галоп към дивизията си и я строил на откритото пространство преди конницата. Нападан от всички страни, живият плет от копиеносци удържал положението, защото рицарите били изпратени като летяща колона и нямало стрелци да им помагат. Кавалерията мятала мечове, саби и брадви, но без ефект. Накрая, виждайки пробива между конниците, граф Морай докарал планинците си в него, разделяйки англичаните на две. Едната част отишла на север, към „Стърлинг“, а другата — към основната армия.

Два пъти цветът на английската армия бил отблъснат от пехотата, защото крал Едуард II, надменен и некадърен командир, изпратил рицарите си в боя, без подкрепление нито от пехотата, пито от стрелците.

Било късно следобед, когато Едуард II научил за второто поражение на кавалерията. Той решил да не въвлича в битката раздразнената си пехота, крайно изтощена след втория поход, и да отложи продължението на атаката за следващия ден, но това не попречило на пораженското настроение да се разпространи по всички рангове във войската. Затова Едуард II изпратил сред войниците си вестители да съобщят, че до момента били провеждани само дребни схватки, но истинската битка тепърва предстояла.

За да могат войниците да вземат вода и да намерят добитък за храна, Едуард II им разрешил да слязат там, където река Банок преминавала покрай платото Карс. Пехотата и резервната колона направили бивак на южния бряг на реката. Кавалерията била изпратена на твърдата глинена почва на платото Карс, където откритото поле ги разделяло от позициите на шотландците и следователно правело мястото идеално за тяхното разполагане. Все още Едуард II държал на абсурдната си теория, че кавалерията му сама можела да премаже шотландците.

Той си правел тези сметки, предполагайки, че шотландците ще останат в отбранителни позиции. Като научил за новото разположение на войските на Едуард II, Брус придвижил мъжете си към периферията на платото Карс. Там англичаните били заобиколени от три страни: от потока Пейлстрийм и от река Банок. Тъй като призори на 24 юни се очаквало притокът на основната река, в която се вливала Банок, да придойде, то река Банок и потокът Пейлстрийм щели да станат непроходими. Имайки предвид, че хората му щели да попречат на бягството им, английските рицари щели да попаднат в капан.

Преди да тръгне, Брус се обърнал към командирите си: „Господа, трябва да сме сигурни в успеха си, защото правото е на наша страна. Нашите врагове са водени само от желанието си да властват, а ние се борим за нашия живот, нашите деца, нашите жени и за свободата на нашата страна. Така че аз Ви моля с цялата си сила, без уплаха или страх, да пресрещнете врага с такава жестокост, че останалите да се разтреперят.“

Призори на 24 юни шотландците провели Месата си и хапнали много лека храна. После три дивизии тръгнали в ешелон. Първата била на Едуард Брус, чийто десен фланг бил защитен от река Банок. Следвал го граф Морай със своята дивизия, а след него — дивизията на Дъглас. Дивизията на краля и кавалерията останали в резерва, на по-ниския склон в гората Ню Парк.

Когато Едуард II видял шотландците да се приближават пеша, той възкликнал: „Какво, тези шотландци ще воюват ли?“

„Със сигурност, сър — отговорил Инграм де Умфравил, — но това е най-странната гледка, която съм срещал: шотландци да се изправят срещу цялата английска мощ, обявявайки война на твърда земя.“

Докато говорел, шотландците, вече на неколкостотин ярда от тях, коленичили на земята и се помолили. „Молят за пощада!“, извикал английският крал.

„Да, за пощада — отговорил Инграм де Умфравил, — но не Вас. Молят се на Бог за своите грехове. Тези мъже или ще спечелят, или ще умрат.“

„Така да бъде“ — извикал кралят и наредил на тръбачите да свирят „сбор“.

Граф Глочестър първи възседнал коня си. Той още бил огорчен от обвинението в нелоялност от крал Едуард II предната нощ, когато предложил мъжете да си починат още едно денонощие. Преди обаче авангардът му да застане зад него, той влязъл в битка с дивизията на Едуард Брус и бил пронизан от копията му. Много от рицарите му били убити, докато го догонвали по един или двама.

Когато основната част от авангарда пристигнала, тя не успяла да си пробие път през гъсталака от копия. Много конници били повалени на земята, понеже конете им били промушени. След това дивизията на граф Морай пристигнала към техния фланг, принуждавайки оцелелите да се върнат назад към кавалерията, която се строявала за действие. Това предизвикало паническо бягство на ранени и коне без ездачи между строяващите се ескадрони.

Появил се и Дъглас отляво на граф Морай и затворил единствения изход от платото Карс. Приливът прииждал и реките ставали непроходими. Тъй като шотландците напирали напред, хаотичните редици на кавалерията били притиснати в стесняващото се пространство. Част от английската пехота се опитвала да пресече реката, но не можела да се включи в битката с рицарите пред себе си.

Накрая много от стрелците били изпратени нагоре по потока Пейлстрийм, откъдето те имали ясна видимост за стрелба по лявата страна на дивизията на Дъглас. Но Брус от позицията си на склона в Ню Парк видял каква вреда ще нанесат на Дъглас и изпратил Робърт Кейт и неговите 500 леки конници да ги разпръсне. Тези, които не били покосени, избягали надолу към своята пехота.

В средата на платото Карс английските рицари се биели с отчаянието на животни, хванати в капан. „Битката там била обречена — написал Барбор. — Кръвта била толкова много, че образувала локви по земята. Чувал се звукът от оръжия, удрящи по броните. Виждали се гърчещи се тела на рицари и коне. А много богати одежди се валяли безразборно на земята.“

Постепенно англичаните се предавали. Като видял това, Брус хвърлил в боя своята резервна дивизия, за да подкрепи лявата страна на дивизията на Дъглас, която била намалена от стрелците на англичаните. „Натискай, натискай, те падат“, чул се вик. С нова сила всеки мъж натискал предния така, че съединените шотландски дивизии, въоръжени с копия, покрили земята като тарани.

Осъзнавайки, че всичко е загубено, графът на Пемброук и сър Жил де Аржентан сграбчили юздата на Едуард II и придружени от 500 рицари от охраната му, се спуснали към блъсканицата покрай преливащия поток Пейлстрийм. Много шотландци се опитали да ги спрат, дори пленили копиеносеца на краля с държавния печат и кралския жезъл. Конят на Едуард бил прободен, но продължавал да бяга, докато при потока не бил сменен. Там Жил се сбогувал, заявявайки, че никога не е бягал от битка; но бил убит, като се връщал на бойното поле.

Едуард II продължил към замъка „Стърлинг“, но неговият губернатор Моубрей не го приел, защото според условията на договора замъкът трябвало да се предаде и кралят да се превърне в затворник. Вместо това той дал на Едуард за придружител един местен рицар, който да го преведе покрай бойното поле и да го отведе обратно в Англия.

С оттеглянето от бойното поле на Кралския драгунски полк английската армия се разпаднала. Брус ускорил разпада й, съобщавайки на новопристигналите да се придвижват откъм хълма Гили. При появата на тази огромна банда, държаща листове с балади за знамена, англичаните ги помислили за втора шотландска армия и тяхното отстъпление се превърнало в панически бяг.

„Никога във военната си история Англия не преживявала по-голямо унижение, нито пък е показвала такава безпомощност в отстъплението си — написал Роналд Макнеър Скот, автор на книгата «Робърт Бруски». — Тя имала достатъчно мъже и материал, за да се представи достойно. Нейната пехота дори не била въвлечена в битката, както и много стрелци. Всеки брониран рицар, който не останал без кон или не бил убит, трябвало да остане да се бие.“

Повечето от тях се удавили в паниката си при пресичането на Банок. Граф Пемброук също едва не потънал. Връщайки се на бойното поле, той събрал няколко хиляди от своите уелски войници и ги повел на юг в подредени колони. Макар и тормозени по време на похода им, повечето успели да стигнат до Карлисли[2] живи. Останала без водачи, пехотата стигнала до замъка „Стърлинг“ и войниците се превърнали в бегълци под покровителството на замъка. Те били толкова много, че Брус помислил, че ще нападнат и наредил на армията си да ги държи под око. Но щом се приближил, бегълците положили оръжията си на земята, а Моубрей тържествено му предал ключовете от замъка.

34-ма английски барони и неколкостотин рицари и свитата им били убити. Те били погребани в осветена земя, за разлика от редовите войници, заравяни в общи гробове. Пленниците наброявали около 100 барони и рицари, включително и графът на Херефорд и сър Инграм де Умфравил. Като част от откупа, шотландците задържали целия английски багаж, който казвали, че се простирал на 20 мили и че струвал 200 000 английски лири стерлинги. В плячката имало злато и сребро, сребърни съдове, пари, пленени оръжия, палатки, вино, овце, животни, свине и многобройни военни коне.

Въпреки че шотландците загубили само двама рицари, стотици копиеносци били убити. Със саможертвата си те спечелили за своя крал цяла Шотландия, с изключение на Беруик, а в една-единствена битка Едуард II загубил всичко, спечелено от баща му.

Слабият английски крал бил свален от власт през януари 1327 г. чрез заговор, организиран от неговата кралица Изабел и бароните. Той бил заместен от сина си, който станал крал Едуард III. След това бил затворен и убит в замъка „Бъркли“ същата година. Говори се, че причина за смъртта му била загрят до червено ръжен, мушнат в ректума му. Подходящ край за крал, който нямал нюх към политиката, а още по-малко към военното дело.

Седан

С отстъплението на френската армия в Седан на 1 септември 1870 г., без да се смята пленяването на император Наполеон III, приключила френско-пруската война, въпреки че Париж удържал фронта чак до следващия януари. Това било катастрофа, която се дължала както на политическата намеса, така и на проявената военна некадърност.

Франция обявила война на 19 юли 1870 г. уж привидно, защото кралят на Прусия отказал да гарантира, че нямало да се повтори случаят със скорошната кандидатура на Хохенцолерн, когато на негов братовчед бил предложен испанският трон, на което Франция остро се противопоставяла. Всъщност граф Ото фон Бисмарк, канцлерът на Прусия, много хитро подтикнал ядосаната Франция към война, подправяйки телеграмата на своя суверен, като я направил да изглежда много по-нападателна, отколкото била в действителност. Успешното приключване на конфликта, според него, щяло да ускори обединението на Германия под пруски протекторат, което започнало още през 1866 г. с поражението на Австрия и със създаването на севернонемската конфедерация.

Основното, което го подтикнало да рискува с война, било лошото положение във френската армия. По-малка от пруската, мобилизацията й щяла да е по-бавна, артилерията — по-малобройна, а ръководният състав — почти несъществуващ. Като че ли това не било достатъчно, но към него се прибавяли и известните аматьорство и некадърност на главнокомандващия, постоянно боледуващ Наполеон III.

„Вярно ли е?“ — попитала го братовчедка му принцеса Матилд, разбирайки, че той иска сам да поеме командването на войската.

„Да“ — отговорил той.

„Но ти не си в състояние да го поемеш! Не можеш да седиш изправен на кон! Дори не можеш да овладееш клатушкането на колесницата! Как ще се справиш с войната?“

Тя получила отговор след двете седмици мобилизация, когато френската армия претърпяла унищожителни поражения във Фрьошвилер и Спишеран (Шпихерен), близо до източната си граница. Разделена на две, рейнската армия хукнала в хаотичен бяг покрай лоарския фронт, като оставила пред прусаците открит пътя към сърцето на Франция.

Наполеон III решил да прехвърли командването на армията на професионалисти във военното дело и да се върне в Париж, за да поеме управлението на страната си. Но столицата била в смут, а императрица Евгения, която била временен регент, докато императорът отсъствал, го посъветвала да стои настрана. „Помислил ли си за последствията, когато се върнеш в Париж, и как ще те посрещнат, щом вече имаш две поражения“, телеграфирала му тя.

Обществото искало той да се откаже от военното командване в полза на маршал Ахил Базен, любимец на левицата, издигнал се от народа. Основният недостатък на Базен бил манталитетът му на субординация. „Ако Наполеон III последвал инстинктите си да се върне в Париж — написал Джон Биерман, биограф на императора, — Базен щял да поеме командването; но присъствието на императора го обезсилвало.“

Когато накрая, в средата на август, Наполеон III оставил Базен сам да си блъска главата, за да обедини остатъците от армията на маршал Едме Патрис дьо Мак Махон в Шалон-сюр-Марн, вече било късно. Пруската армия блокирала пътя за отстъпление на Базен към Вердюн и след кървава, но не и последна битка при Гравелот той се върнал с войските си в Мец и останал там до края на войната.

Междувременно Наполеон III пристигнал в Шалон, за да открие една недисциплинирана военна сила от 130 000 мъже, почти невъоръжени и необорудвани. На 17 август той организирал среща, за да дискутират бъдещите планове, като участвал в разговорите минимално. Когато един от присъстващите предложил той да застане начело или на правителството, или на армията, Наполеон III промърморил: „Изглежда, вече съм абдикирал.“

След големи спорове Наполеон III се съгласил с предложението на братовчед му Плон-Плон да придружи армията на Мак Махон, заемайки отбранителна позиция пред Париж; но преди това генерал Луи Трошю, либерал, приеман и от републиканците, щял да подготви политическата почва за завръщането му в Париж като военен губернатор на града.

Когато Трошю информирал императрица Евгения за намеренията на Наполеон III, тя не била впечатлена. „Не, императорът няма да се върне в Париж — казала тя. — Онези, които са окуражили това решение, са наши врагове. Императорът няма да влезе жив в Париж. Армията от Шалон ще се присъедини към армията в Мец.“

Палико, наскоро назначен за глава на правителството и военен министър, бил неотстъпчив, като заявил на Трошю, че никога няма да се съгласи с отстъплението на Мак Махон към Париж.

Прусаците вече се приближавали към Шалон и на 21 август Мак Махон потеглил със своите войски, но не към Париж, нито към врага, а на 30 мили на северозапад, към укрепения град Реймс. Наполеон тръгнал с него.

На следващия ден Йожен Руер, президент на сената и пратеник на Палико, пристигнал в Реймс не само да убеди императора да не се връща в Париж, но и да инструктира Мак Махон да се придвижи към Мец. Когато Мак Махон научил това, той телеграфирал до Париж: „Как да тръгна към Базен, когато съм в неведение за ситуацията там, нито знам какви са намеренията му?“

Но след това съобщение, дошли две нови. Едното от Базен, от 19 август, съобщавало, щом войниците му си отдъхнели два-три дни, той възнамерявал да тръгне на северозапад към Мец, преди да завие на югозапад покрай Шалон. Второто съобщение било от регентския съвет до императора и в него се казвало: „Ако не подкрепиш Базен, последствията за Париж ще са плачевни. А пред тази катастрофа ще е под въпрос дали градът ще бъде защитен.“

Наполеон III бил принуден от министрите си да изостави връщането си в Париж и да се присъедини към армията на Базен. За да избегне приближаването на немците, Мак Махон се придвижил в североизточна посока, с надеждата да срещне Базен около Монмеди.

На 27 август, щом научил, че Базен още не е тръгнал от Мец и че две немски армии щели да прекъснат комуникациите му, Мак Махон наредил на армиите си да се изтеглят на север. Спешно послание от Париж обаче прекратило тези действия. „Ако изоставиш Базен — предупредил Палико, — в Париж ще избухне революция, а ти самият ще бъдеш атакуван от цялата сила на врага.“

Това съобщение било придружено от императивната заповед: „В името на съвета на министрите и тайния съвет на императора, ти нареждам да помогнеш на Базен.“

Мак Махон не можел да пренебрегне военната заповед, издадена от политическите му господари. Отменяйки плановете си да избяга на север, той се приготвил да пресече река Мьоз. Да се обърне за съвет към Наполеон било безполезно, тъй като бил болен човек, без реална власт. „Само ако можех да умра“, прошепнал Наполеон предишния ден на болногледача си.

На 30 август немците настигнали армията на Мак Махон при Бомон, близо до река Мьоз. Подкрепени от тежката артилерия, те атакували призори и нанесли тежки поражения на френската армия. С падането на нощта повечето от войниците на Мак Махон отстъпили в безпорядък към мостовете в Мозон и Вилер. В тъмното те продължили на север към долината на река Мьоз, към малката укрепена крепост на град Седан, на 7 мили от белгийската граница.

На следващия ден Мак Махон разположил отпадналата си и изтощена армия в отбранителен триъгълник между реките Мьоз, Флоинг и Гивон. Той изглеждал в неведение за смъртоносната опасност, която застрашавала армията му. Продължил да вярва, че след неколкодневна почивка щял да продължи на изток, към Мец, или на запад — към Мезьер, където започнал да се сформира нов френски корпус. Той нямал и представа, че 250 000 немци с 5000 артилерийски оръдия щели да направят невъзможно бягството на 110 000 френски войници.

Фелдмаршал Хелмут фон Молтке, началник на пруския генерален щаб, знаел истината. „Хванахме ги в миши капан“, казал той на офицерите си. Генерал Аугуст Дюкро, командващ 1-ви френски корпус, почувствал, че отчаяната ситуация можела да се обясни с една по-точна и земна метафора: „Ние сме в газовата камера и те просто ще пуснат газ върху нас.“

Призори на 1 септември под прикритието на мъглата, паднала през нощта, германците пресекли река Мьоз и атакували от най-долния ъгъл на френския отбранителен триъгълник в Базел. Те били отблъснати, но битката скоро се разпространила на север покрай брега на река Гивон. Французите пострадали от изключително точния артилерийски огън срещу тях. Една от първите жертви бил Мак Махон, ранен в крака от шрапнел, докато излизал на езда, за да прецени ситуацията. Той посочил Дюкро за свой заместник.

Дюкро бързо установил, че докато брегът на река Гивон още бил в техни ръце, „немците там само ни забавляваха“ и че скоро щели да нападнат покрай лявата страна на отбранителния триъгълник. Затова той наредил незабавно отстъпление към още необградената страна на триъгълника, след това към пясъчния вал, разположен в река Мьоз и накрая към белгийската граница.

Ако инструкциите на Дюкро били последвани незабавно, голяма част от армията на Шалон щяла да се спаси, преди клопката напълно да се затвори. Неспазването на инструкциите се дължало на генерал Емануел Феликс де Вимпфен, наскоро пристигнал от Париж. Преди да напусне столицата, Палико му връчил писмено пълномощно да поеме командването, ако Мак Махон не бил в състояние да командва или бил пострадал по време на войната. Сега Вимпфен извадил писмото и насърчен от успешната си акция в Базел, веднага отменил заповедта за отстъпление на Дюкро. „Трябва ни победа“, казал той на протестиращия Дюкро.

„Ще бъдеш голям късметлия, ако тази вечер поне успееш да отстъпиш“, му казал Дюкро.

„… ще глътнем Прусия на един залък“

Когато войната с Прусия избухнала през 1870 г., французите далеч не били обезверени. Все пак те притежавали отлични зарядни стрелкови оръдия „Шаспо“, с точност на стрелба до 1200 ярда, два пъти по-точен обсег на действие от пруските оръдия „Драйс“.

Войските на Наполеон III разполагали с предимството да ползват картечниците „Митральоз“. С обсег от 2000 ярда и с честота на стрелбата 150 оборота в минута, това било смъртоносно оръжие. Но създаването му било толкова секретно, че само шепа хора от войската го били виждали преди започването на военните действия. Без да имат време да разкрият неговите тактически предимства, армията го използвала повече като артилерийско оръжие, отколкото като пехотно, и намалила ефективността му.

Това било голямо нещастие, понеже прусаците имали артилерийско предимство с мощните си зарядни оръдия „Круп“. Французите още използвали остарелите оръдия, които се пълнели през дулото. През 1867 г., наблюдавайки оръдията „Круп“, когато те били използвани в Белгия, френските офицери докладвали за техния по-голям обхват и точност. Но нищо не било направено в тази връзка, защото вече били похарчени достатъчно пари за изработката на оръдията „Шаспо“. Година по-късно Фридрих Круп предложил на френското правителство да закупи тези оръдия. Лебюф, френският военен министър, изхвърлил офертата в кошчето и наредил:

„Не правете нищо.“

Другото голямо предимство за прусаците бил техният генерален щаб. Създаден по време на Наполеоновите войни, той обучавал офицерите на високо ниво и действал като централизирана армейска система, позволявайки да се извърши мобилизация и разполагане на армията с висока скорост и голяма ефективност. Той разработил и плана за нахлуването във Франция през 1867 г.

Френската армия пък нямала генерален щаб и подробен военен план. Техният принцип бил: „Ще се измъкнем.“ Но това не попречило на абсурдния оптимизъм на френските генерали преди битката.

„Всички ни подкрепяха по пътя към нашата победа…“, спомня си огорчената императрица Евгения. „Още ги чувам, че ми казват: «Нашата армия никога не е била в по-добра бойна форма, по-добре оборудвана и в по-добро разположение на духа! Нашата офанзива покрай Рейн ще бъде толкова силна и разтърсваща, че ще разцепи Германия на две и ние ще глътнем Прусия на един залък!»“

Слънцето пробило сутрешната мъгла, а немската артилерия изстрелвала снаряди върху отбранителния френски триъгълник. Многократно френската кавалерия вземала на прицел позициите на немските оръдия. Но храбрите им опити били безполезни и те били отблъснати от дошлата в подкрепа немска пехота. „О, бедните смели момчета!“, възкликнал пруският крал Вилхелм I, наблюдавайки с фон Молтке от своята безопасна позиция на южния хълм при река Мьоз.

Уилям Хауърд Ръсел, военният кореспондент — ветеран на „Таймс“, наблюдавал битката от същия хълм, на който стоял пруският крал. Той написал: „Трябва да е било мъчително да попаднеш в този полукръг, в който земята се била разцепила отвсякъде, с метална буря от снаряди наоколо, свистяща зловещо и да се втурнеш към огромните тълпи право в ръцете на невиждания враг.“

В центъра на тази буря пристигнал на кон Наполеон III, напускайки префектурата в Седан. Двама от помощниците му били убити, докато той яздел към новия главнокомандващ френската армия. „Вие, Ваше величество, не се тревожете — казал му Де Вимпфен, докато около тях хвърчали снаряди. — До два часа ще съм изтласкал враговете обратно в Мьоз.“

Наполеон препуснал напред без коментар. Към 14 часа, когато се върнал в Седан, получил странна бележка от Де Вимпфен, в която пишело: „Сър, реших да форсирам фронта, заставайки срещу генерал Льобрюн и генерал Дюкро, вместо да отида като затворник в Седан. Моля Ви, Ваше величество, да се появите сред своите поданици, за да имат те достойнството да открият път за Вашето отстъпление от бойното поле.“

Императорът веднага отхвърлил тази молба и наредил да се издигне бяло знаме върху крепостния вал. То било видно за Дюкро, докато победеният му корпус се струпвал в и около града, а той яздел към защитната крепост на Седан. Но Дюкро бил стъписан от „неописуемите“ условия, които открил там. Той си спомня: „Улиците, площадите, порталите бяха задръстени с каруци, коли, пушки, оръдия, с препятствия и остатъци от опустошената армия. Банди от войници без пушки или раници се спускаха от всички страни, вмъквайки се в къщите и църквите. Близо до порталите много хора бяха блъскани до смърт.“

Наполеон попитал Дюкро: „Защо стрелбите продължават? Аз съм издигнал бял флаг.“ После императорът му наредил да напише заповед за незабавното прекратяване на огъня. Дюкро изпълнил това, но отказал да го подпише, защото само Де Вимпфен имал правомощия да го направи.

Бележката била изпратена до Де Вимпфен, но той дори не я прочел. Приносителят посочил, че белият флаг вече е издигнат. „Не, не! — бил изтерзаният отговор. — Няма да капитулирам. Свалете знамето. Аз ще продължа битката.“

Тогава той хукнал към Седан да събере колкото се може повече войници и да организира една контраатака. Когато събрал около 1200 души, с лицемерен вик: „Базен се приближава! Базен се приближава!“, той ги повел на юг. Но скоро те били отблъснати със страшна сила от прусаците.

За щастие Вилхелм I възнамерявал да спре клането, дори само заради живота на своите войници. Затова наредил на артилерията си да стреля срещу Седан, за да убеди противника в „безнадеждността на ситуацията, в която се намирал“. Това дало резултат. Щом снарядите започнали да експлодират в градината, Наполеон наредил за втори път да вдигнат бялото знаме. По-късно, вече в изгнание, Наполеон написал: „Аз се подчиних на жестоката, но неумолима съдба. Сърцето ми беше разбито, но съвестта ми бе чиста.“

Вечерта генерал Реле предал на пруския крал писмо от Наполеон, в което той заявявал капитулацията си. В него пишело: „Братко мой, понеже нямах възможност да загина на бойното поле, заедно с войниците си, на мен не ми остава нищо друго, освен да положа меча си в ръцете на Ваше величество.“

По-късно Де Вимпфен официално договорил условията на капитулацията и написал до Палико: „Дойдох, видях и бях победен.“

Над 104 000 френски войници били пленени; 3000 били убити и 14 000 били ранени. Прусите загубили 9000 души ранени и убити. Новините стигнали в Париж на 3 септември и на следващия ден била обявена републиката. Двете политически фигури, виновни за поражението, били сред първите жертви на републиката: Палико бил сменен от Трошю, а императрица Евгения емигрирала в Англия, където живяла до края на живота си в изгнание.

Свети Валери

На 12 юни 1940 г., повече от седмица след евакуацията на последната британска войска от Дюнкерк, 51-ва дивизия се предала в нормандското крайбрежно градче Свети Валери-ен-Ко. Преди тази дата пред войниците се появили няколко възможности да се спасят. Но Чърчил настоял да се бият, като се надявал, че така ще задържи Франция във войната. Това било твърде глупаво и войниците били пожертвани напразно.

51-ва дивизия си създала име още през Първата световна война, когато войниците й, облечени в шотландски карирани полички, били познати на немците като „Дамите от ада“. Малко след началото на Втората световна война (1939–1945 г.), политиците от Военното министерство решили, че поличките не били вече подходящи за модерните военни времена, и ги заменили с бойни дрехи. Но 51-ва дивизия запазила застрашителната си репутация.

Те пристигнали във Франция по време на „Лъжливата война“ през януари 1940 г., като 2-ра териториална дивизия, която се присъединила към британските експедиционни сили (БЕС). Прикрепени към 3-ти корпус, те били разположени срещу белгийската граница. Там през първите два месеца те копаели противотанкови съоръжения.

В края на април шотландските планинци били изпратени надолу по река Саар на караулна обиколка пред прехвалената фронтова линия Магинот[3] — обширни укрепления по протежението на френските източни граници. Отделни британски бригади добивали там ценен опит от началото на декември. Но главнокомандващият британската армия — генерал Горт, за да ускори „закаляването в битката“ на експедиционните сили, изпратил там цели дивизии.

Отначало трябвало да отиде при Мажино редовната 5-та дивизия. Но когато на 9 април Германия нападнала Норвегия, тя трябвало да отиде в подкрепление, а вместо нея там била изпратена 51-ва дивизия.

Дивизията на шотландските планинци още заемала предния сектор на фронтовата линия Мажино, когато немците започнали военната си операция „Блицкриг“ срещу по-нисшите страни призори на 10 май. За 5 дни Холандия се предала, а няколко танкови дивизии пробили френската отбранителна линия при река Мьоз между Динан и Седан. Начело на тях бил генерал-майор Ервин Ромел, командващ 7-ма танкова дивизия, която до вечерта на 15 май се придвижила на 20 мили оттатък река Мьоз.

„Ние сме победени“, казал Пол Рено, френският премиер, в телефонен разговор с Уинстън Чърчил сутринта на 15 май. „Изгубихме битката.“

Френският боен дух понесъл смъртоносен удар. Понеже положението се влошило, Чърчил, назначен на поста за премиер на коалиционното правителство на 10 май, трябвало да изиграе една сложна партия политически шах, използвайки 51-ва дивизия като пешка, за да задържи Франция във войната.

На 20 май дивизията на шотландските планинци напуснала фронтовата линия Мажино, за да се присъедини към британските експедиционни сили. Такъв случай бил предвиден и съгласуван с французите, но вече било късно да се приложи. През този ден немските танкови дивизии стигнали до Абевил и пресекли пътя за доставка на суровини и стоки за съюзническите сили в Белгия.

Френският генерал Максим Вейган вече бил заместил генерал Морис Гамелин като главнокомандващ съюзническите сили. Но неговият план за контраатака на север към пленените в Белгия съюзнически армии, никога не се осъществил. На 25 май Горт взел самонадеяното решение да изтегли армиите на британските експедиционни сили в посока Дюнкерк. След два дни започнала епичната евакуация.

Франция вече нямала сили да се бие повече. Рено пристигнал в Лондон на 25 май и казал на Чърчил, че „не вярва Франция да има достатъчно сили за съпротива“. Ако битката за Франция бъдела изгубена, само човек като маршал Хенри Филип Петен, вицепремиера, „можел да говори в полза на примирието“.

Британският премиер получил по-добри новини на 27 май. Първо неговият началник-щаб му докладвал, че инвазията на Германия не може да продължи без морско или въздушно превъзходство. После пристигнала телеграма от британското посолство във Вашингтон, с уверение от президента Рузвелт, че САЩ ще влязат във войната, ако съюзниците се намират в беда.

Въпреки това Чърчил още искал всячески да задържи Франция във войната. Ако френското правителство поискало мир от Германия, тя щяла да получи контрол върху мощната й флота, а така нахлуването на Англия ставало невъзможно. Ако французите продължали битката от своите колонии или от Новия свят, това щяло да помогне много във войната срещу Хитлер. Дори и да се биела до смърт на френска земя, това щяло да даде на Англия пространство за дишане, в което да подготви отбраната си. Поради това всички усилия на Чърчил целели да убедят французите, че все още имало надежда за тях.

На 31 май той отлетял за Париж и казал на френското военно министерство, че ще изпрати още войски във Франция, когато бъдат въоръжени и оборудвани. Двете дивизии, които вече били във Франция, щели да останат. Но той не можел да изпрати бомбардировачи, защото голяма част от тях били изгубени при отбраната на бреговия плацдарм в Дюнкерк.

Според генерал-майор Едуард Спиърс, британския офицер за свръзка с френското правителство, Чърчил „вече осъзнавал, че французите били победени, знаел, че и те го осъзнават и били готови да се предадат“. Неговото решение да остави английски войски да се бият при това положение било политически ход с много неизвестни. Това бил риск, който той поел, понеже знаел, че само самолети, а не пехота щели да помогнат на Англия да оцелее в тази война.

Един от старшите офицери, убеден, че войниците щели да бъдат пожертвани за нищо, бил генерал-лейтенант Алан Брук, командващ 2-ри корпус на британските експедиционни сили. По-късно той изиграл главната роля при успешното им евакуиране от Франция. На 2 юни, веднага щом се върнал от Дюнкерк, той бил извикан на среща с генерал Джон Дил, началник на имперския генерален щаб, на която му съобщили, че трябва да поеме командването на новите британски експедиционни сили във Франция. „Напуснах стаята му, — написал Брук, — с ясното убеждение, че започвах нещо, което се базираше на политическа основа. Но от това, което бях видял у французите, имах огромни съмнения, че може да се спечелят дори политически предимства от тази ситуация.“

Дотогава дивизията на шотландските планинци била по долното течение на река Сома. Тя била придадена към неподготвен и неоформен фронт от 18 мили между брега на канала и Понт-Реми. Съществуващата военна практика била, че една дивизия трябва да контролира една окопана позиция, дълга не повече от 4 мили.

На 4 юни генерал-майор Форчън, командващ 51-ва дивизия, започнал атака срещу немското укрепление над река Сома в Абевил. Получило се абсолютно фиаско. Френските войски, които участвали в атаката, закъснели и се включили на невисоко бойно ниво. 51-ва дивизия се била смело, но постигнала малък успех срещу многобройните вражески картечници.

През този ден генерал-лейтенант Джеймс Маршал-Корнуол, британският офицер за свръзка с френската 10-та армия, изпратил доклад на генерал Дил. Той спешно бил предаден на Чърчил. В него Маршал-Корнуол предлагал „да се предприеме покриване на пътища за оттегляне на английските войски, в случай че немците направели пробив още по на изток“. Той предупредил, че дивизията на шотландските планинци може „да бъде забита“ на полуостров Хавър и „да бъде хваната в капан“, понеже мостовете в Руан щели да бъдат разрушени. Неговото предложение било французите да се съгласят да се подготви алтернативен план за пресичане над река Сена под Руан.

Ненужно е да се споменава, че нищо не било направено. Чърчил никога нямало да направи такова предложение на французите, особено когато Вейган вече издал стимулиращата заповед да не се отстъпва от настоящите позиции и че защитниците трябвало или да отблъснат врага, или да умрат.

Но всичко това било риторика. На другия ден 104 немски дивизии атакували фронта Сома-Амиен, разположен между Люксембург и канала. Срещу тях се били само 51 дивизии: дивизията на шотландските планинци, 1-ва бронирана дивизия, Бомонската дивизия — смесица от необучени и недобре въоръжени войски, без комуникации и 48 френски дивизии, много от които още се реформирали. Немците имали числено превъзходство 2 към 1 и още по-голямо относно танковете и самолетите, както и психологическото предимство от непрекъснатите победи.

Очакваният изход бил неизбежен. Разтеглен върху толкова голяма площ, фронтът на 51-ва дивизия се състоял само от няколко изолирани поста. Немците минали в пролуките между тях. Цели роти били отрязани и по-късно се предали, а към 6 юни оцелелите били изтласкани назад към река Бресъл.

Генерал Форчън бил отчаян. Той изгубил само за 3 дни битката, осъзнавайки, че изтощените му хора нямало повече да издържат на това неравностойно положение. Следобед в писмо до генерал Алтмайер, командващ 10-та френска армия, той помолил неговата дивизия да бъде изпратена в резерва. Неизбежният отговор бил: „Нямаме друга резервна дивизия, която да замести твоята, за да я освободим.“

Но генерал Маршал-Корнуол бил наясно с опасността. В телеграма до генерал Дил, която изпратил вечерта на 6 юни, той посочил, че „дивизията вече не е в състояние да се бие“ и че тя „ще се разпадне при по-сериозна атака“. В заключение той добавил: „Ако е политически неизгодно да се изтеглят английските войски, то аз настоявам да се изпратят още 2 английски дивизии във Франция.“

52-ра дивизия вече била на път и генерал Дил, в отговор на предупреждението на генерал Маршал-Корнуол, инструктирал бригаден генерал Суейн, офицер за свръзка с френското висше командване, да осигури отстъплението на 51-ва дивизия покрай долното течение на река Сена, където щели да се концентрират новите британски експедиционни сили. Но в този ден Вейган обвинил дивизията на шотландските планинци, че се оттеглила „без заповед“ и нарекъл командира им „командир Нещастие“ (името на командира било „Fortune“, което значи „щастие“) и затова не отговорил на новите предложения на Дил.

На 7 юни немците оказали слаб натиск срещу фронта при Бресъл, но това било нарочно. Ако лявото крило на 10-та френска армия останело неподвижно, немските танкове можели да се придвижат спокойно на юг и щели да имат достатъчно време, за да отрежат отстъплението им. Към края на деня 7-ма танкова дивизия на Ромел се придвижила с 30 мили към Руан. Следвала я 5-та танкова дивизия. В резултат 10-та френска армия била разделена на две.

Маршал-Корнуол същата вечер изпратил телеграма до Дил, че е „изгубил доверие“ в способността на френската армия „да спре“ немското настъпление към Сена. После помолил генерал Алтмайер да изтегли назад 51-ва дивизия и съседните френски войски, за да предотврати тяхното попадане в капан. Но командирът на армията „отказал да направи това, без заповед от по-високо ниво“. „Предлагам да отидеш и да се видиш незабавно с Вейган — казал в заключение той. — В противен случай ще се наложи да евакуираме 51-ва дивизия от брега в Диеп.“

На следващата сутрин, отчаян, Алтмайер изместил щаба си по Сена, изгубвайки контакт с двата си корпуса. Маршал-Корнуол, който не бил информиран предварително за това, сърдито го притиснал да изтегли 9-ти френски корпус и дивизията на шотландските планинци към брега на река Бетюн. Алтмайер пак отказал. Осъзнавайки, че допълнителните аргументи били безсмислени, Маршал-Корнуол се отправил към щаба на Вейган до Париж.

Оттам той телефонирал в британското военно министерство и предупредил, че 51-ва дивизия била в „невероятна опасност, без комуникации и би трябвало да бъде евакуирана от брега“. „Генерал Форчън, — продължил Маршал-Корнуол, — трябва да бъде освободен от френски военен контрол и да му се даде статут на независим командир при изтеглянето на дивизията му към река Бетюн и долното поречие на Сена.“

Всъщност преди телефонния разговор, военното министерство инструктирало генерал Хауърд-Вайс, негов офицер за свръзка, да информира Вейган, че „ако не бъдат дадени заповеди за маневриране в крилото на съюзническите войски“, имало „голям риск британските войски да бъдат хванати в капан“. Това бил отговорът на телеграмата на Маршал-Корнуол. Но имало и допълнение: генерал Хауърд-Вайс щял да наблюдава „най-отговорно евакуацията между Диеп и Хавър да не се състои“. За да не изглежда това като втори Дюнкерк за французите и да не им даде основание да търсят примирие с немците.

Преди полунощ, вероятно за да се увери, че евакуацията няма да се състои, военното министерство изпратило сигнал на адмиралтейството, че: „блокирането на Диеп може да се извърши незабавно“. Въпреки предупреждението на Маршал-Корнуол, че 51-ва дивизия може да се нуждае от „евакуация от брега“, военното министерство било решено да „затвори“ най-близката им позиция за бягство.

Междувременно Маршал-Корнуол убедил Вейган да нареди на 9-ти френски корпус да отстъпи към Сена. Но сега проблемът бил във времето. Французите, имайки само конен транспорт, никога нямало да стигнат до Руан или до ферибота, който пресичал отдолу преди танковете. Понеже по-голямата част на 51-ва дивизия била моторизирана, тя можела да успее, но била под френско командване и нямала право на самостоятелна инициатива, като изостави съюзниците си.

На срещата за дискусии относно придвижването към Руан, следобед на 8 юни, генерал Ихлер, командващ 9-ти френски корпус, казал на генерал Форчън, че това може да отнеме 4 дни! Макар и ужасѐн от този змийски ход, генерал Форчън не го показал. Той знаел, че немците никога няма да им позволят да разполагат с толкова много време. Нито пък им позволили, понеже танковите дивизии на Ромел стигнали до Руан същата вечер.

На следващата сутрин Форчън получил съобщеше от френския адмирал в Хавър, че мостовете в Руан били взривени. Все пак адмиралът получил заповеди да организира качването на корабите на войските от своето пристанище „ако е необходимо“. Ихлер изпаднал в ужас от тези новини и оставил Форчън да поеме цялото командване. Той решил да стигне до Хавър, на 60 мили надолу по брега.

Защо той избрал Хавър, вместо Диеп, който бил на един ден път, било мистерия. Суинбърн, неговият началник-щаб написал, че Диеп бил „пренебрегнат, защото… пристанището му било вече разрушено“. Всъщност, според морски доклад, то още си работело, но може би имало мини около него. Сутринта кралската флота изпълнила инструкциите на военното министерство и потопила блокиращи кораби извън входа на пристанището, ала все пак съществувала възможност за товарене на кораби и отплуване.

Но Форчън още нямал позволение да отплува от Диеп, а той бил наясно с политическите последствия, за да вземе едностранно решение. Британското правителство нямало да се намеси, да не ядоса французите; но неговите действия загатвали зловещи намерения. Следобед на 9 юни, щом се установило, че немските войски достигнали Руан, военното министерство напомнило на Форчън, че „неговата цел била да пробие на юг от Сена при оста Диеп-Руан“.

Знаейки, че това е невъзможно, той отговорил: „Оттеглям се заедно с френските сили към Хавър, понеже в Руан всичко е взривено.“ Всъщност той организирал част от своята дивизия (Арк Форс) да се спусне напред и да превземе фронт от 20 мили, източно от Хавър. Останалата част щяла да я последва толкова бързо, колкото маршируващите французи щели да позволят.

Не било достатъчно бързо. Следобед на 10 юни, часове след като Арк Форс тръгнала към целта, танковете на Ромел достигнали до брега в Ле Петит Дал. До вечерта се придвижили на изток и превзели кръстопътя над река Дурден. За основната военна част на 51-ва дивизия вече нямало възможност за евакуация от Хавър. Преди 23 часа генерал Форчън се свързал с военното министерство: „Считайте, че е възможно в бързо променящата се ситуация да Ви помоля да натоварите на корабите си колкото можете повече хора от моята дивизия между Свети Валери и устието на река Дурден.“

Планът бил променен след пристигането на съобщението, понеже немците превзели Дурден. 51-ва дивизия и французите трябвало да овладеят малкото пристанище Свети Валери-ен-Ко, природна цепнатина във високите варовикови скали на Кот д’Албатр, която се простирала от река Сома до Хавър. На следващата сутрин на 11 юни Форчън пак се свързал с военното министерство в Лондон: „Смятам да натоваря цялата войска на корабите тази вечер.“

Военното министерство разпоредило да изпратят копие от заповедта, издадена предния ден, от Вейган до Ихлер за оттеглянето на 9-ти френски корпус през река Сена до Руан. Съобщението завършвало с напомняне към Форчън за „важността да се действа в съгласие със заповедите на командващия 9-ти френски корпус“.

Независимо че 51-ва дивизия била в капан и единствената й надежда била да се спаси по море, военното министерство още настоявало командирът й да се подчинява на заповеди, водещи до нейното разбиване. Можем да направим заключението, че Чърчил и британското правителство искали да пожертват шотландските планинци, за да покажат на французите готовността си да останат с тях до края. Загубата на 51-ва дивизия, добре известна на французите от Първата световна война, щяла да обезсили лошото чувство, което те изпитвали след загубата при Дюнкерк, както и да покаже готовността на Англия да помогне на Франция.

Но ако това било намерението на Чърчил, Форчън нямало да се съобразява малодушно. „Физически невъзможно е за корпусния командир Ихлер да стигне до Сена. Той е в същата ситуация, като мене — отговорил той сутринта. — Въздушният контрол над територията на врага покрай моето предмостово укрепление е достатъчен.“

За щастие един мъж още работел върху план за спасението на шотландските планинци: адмирал Уилям Джеймс, главнокомандващ в Портсмут. На 8 юни му било наредено от адмиралтейството да подготви циклична операция за товаренето на корабите и отплаването на останалите без комуникации английски войски от полуостров Хавър. На следващата сутрин, събрал над 200 търговски плавателни съда, той ги изпратил в Хавър. Но узнавайки за положението на шотландските планинци при посещението му в Хавър на 10 юни, той наредил цялата флота да тръгне към Свети Валери. Първи пристигнали два разрушителя и един транспортен кораб. Те се свързали с Форчън на следващата сутрин, 11 юни, и се споразумели да започнат евакуацията тази нощ.

За съжаление закъснели с един ден. 51-ва дивизия и френската 9-та дивизия били „хванати“ в капан в предмостовото укрепление под формата на правоъгълник от 5 немски дивизии. Следобед на 11 юни немците атакували. Въпреки храбрата съпротива от два батальона на шотландските планинци, 7-ма танкова дивизия на Ромел пробила външната отбрана и окупирала скалите западно от града. Понеже немците контролирали с оръдията си както пристанището, така и бреговете, всеки опит да се отплува от пристанището бил обречен.

В 17 часа Ромел изпратил пленен френски войник в Свети Валери с предложение защитниците му да се предадат до 21 часа, за да не бомбардира града. Британците отвърнали, че няма да се предават. Генерал Форчън още възнамерявал да отплува тази нощ. Изглежда оптимизмът му се засилил от пристигналия сигнал от Хавър в 18 часа от френския командващ адмирал там, който най-после дал разрешение за отплаване. Чак сега военното министерство упълномощило адмирал Джеймс да спаси хората. В шест и нещо следобед той съобщил на офицера, командващ спасителната флота, че евакуацията ще започне още тази нощ.

Кратки и ясни указания били дадени на всички военни части на дивизията на шотландските планинци, че оттеглянето трябвало да започне около 22 часа. Два батальона никога не получили тези указания, а другите го получили твърде късно, за да могат да отплуват.

След полунощ пристигнали първите английски кораби в Свети Валери. Капитан Уорън, командващ разрушителя „Кодрингтън“, видял как мястото „горяло жестоко, а много картечен и артилерийски огън обсипвал брега“. Понеже било ясно, „че това е място невъзможно за евакуация“, той насочил пристигащите спасителни кораби към крайбрежното селце Вюл-Ле-Розез, на 4 мили източно.

Сутринта флотата на адмирал Джеймс качила на борда си 1300 англичани и над 900 французи от бреговете на Вюл. Много напуснали постовете си без заповед. По-малко били шотландските планинци, охраняващи външния периметър.

Генерал Форчън никога не научил, че евакуацията от Свети Валери била отменена и неговите хора напразно чакали спасителите си на брега до сутринта. Когато се съмнало, той им наредил да се оттеглят към дърветата на юг от града. Към тях се присъединили закъснели войски, охранявали преди това периметъра.

Понеже се зазорило Форчън още не приемал поражението. Ако мъжете му можели пак да превземат билата западно от града и да издържат там поне един ден, те имали шанс да се спасят през следващата нощ. Но генерал Ихлер не бил убеден в това и помолил Форчън да изпрати телеграма на Вейган през Лондон за капитулацията на 9-ти френски корпус. Форчън отказал да изпрати съобщение без предварителна консултация с офицерите си.

Когато те не показали ентусиазъм към обречения му план, той решил да действа сам. 4-ти сийфърдски батальон получил задачата да отблъсне танковата дивизия на Ромел от западните скали. Сутринта, когато атаката била подготвена, забелязали бял флаг на камбанарията на близката църква. Щом наредил да свалят знамето, генерал Форчън получил заповед от Илхер да прекрати огъня. Той отказал и съобщил на военното министерство, че няма да се подчини, докато още има „възможност за евакуация на каквато и да е част от моята дивизия“.

По-късно, понеже немските снаряди започнали да експлодират близо до щаба му, той дал заповед за капитулация. Но закъснял и 4-ти сийфърдски батальон вече се строявал за атака.

10 000 души от дивизията на шотландските планинци били взети за заложници в Свети Валери. Други 1000 били пленени при Сома. Убитите били над 1000, а 4000 били ранени. И всичко това, защото правителството на Чърчил не искало да позволи на Франция да има извинение за примирие с Германия. Но това било безсмислено. След 5 дни, когато 51-ва дивизия била пленена, новото френско правителство, начело с маршал Петен, поискало примирие с Германия.

„Винаги е било ясно за мен, — написал капитан Ян Кемпбъл, офицер от разузнавателния щаб на Форчън, — че нито една друга дивизия не е била така пожертвана. Тя е можела да се спаси само седмица по-рано, но силните на деня смятали, че в нея се намирал капацитетът, необходим за съпротивата на Франция.“

„Гордостта на Шотландия“

Новата страница накрая била обърната на 2 септември 1944 г., когато реформираната 51-ва дивизия възкръснала като феникс от пепелта на своя предшественик, освободила Свети Валери от немска власт. Фелдмаршал Монтгомъри, английският командир в Нормандия, й предоставил великодушно шанса да изплати четиригодишния си дълг, останал й от старата 51-ва дивизия, променяйки бойния си ред.

Понеже пехотата марширувала по главния площад, придружавана отзад от петима гайдари, тя била посрещната възторжено от френските граждани, като част от тях били облечени в шотландски полички, които крили през тези 4 години. Начело на 5-ти батальон бил полковник Бил Брадфорд, капитан и в старата 51-ва дивизия. Напълно естествено било той да положи венеца при възпоменателната служба в чест на загиналите мъже през 1940 г.

Друг спасил се бил дивизионният командир, генерал-майор Томас Рени, който също бил майор през 1940 г. Приближавайки Свети Валери, той напомнил на войските си за съдбата на техните другари: „Тази прекрасна дивизия беше пожертвана, за да задържи французите във войната. Верни на традицията на шотландските планинци, 51-ва дивизия остана до края с френските си съюзници, въпреки че имаше възможност да се спаси преди това.“

На 3 септември, щом дивизията победила отстъпващите, Рени пак се обърнал към своите мъже:

„Тук, при Свети Валери, на 12 юни 1940 г. част от 51-ва дивизия, включително и нейният щаб, 152-ра и 153-та бригади били пленени от немската армия.

Тази дивизия на шотландските планинци била «Гордостта на Шотландия» и нейната загуба, както и тази на мъжете, събрани от всички градове и села на Шотландия, нанесла огромен удар… Наш дълг беше да съхраним в себе си спомена за нашите бойни другари и това ние изпълнихме… Доживяхме, за да съживим традицията за 51-ва дивизия и за Шотландия.“

СевернА Африка: 1940–1941 г.

Битката, която се разгоряла в Северна Африка от септември 1940 г. до април 1941 г. между англичаните и италианците, а по-късно и немците, минала през поредица от необичайни победи и загубени шансове. Отговорността трябва да бъде понесена от двамата политици — Мусолини и Чърчил, които не устояли да не се намесят.

На 10 юни 1940 г., след поражението на Франция, фашисткият диктатор Бенито Мусолини въвлякъл Италия във войната като съюзник на немците с надеждата да извлече максимална изгода от победата. Той искал да измести Англия като доминираща сила в Северна Африка и в Средиземноморието. Но той трябвало да се вслуша в забележката, направена от Пърси Лорейн, британския посланик в Рим, след като бил информиран, че техните две страни вече били във война. „Имам честта да Ви напомня, Ваше превъзходителство, че Англия не губи войните си.“

Когато Мусолини публично обявил войната пред римската тълпа от балкона на двореца „Венеция“, външният министър Галеазо Чиано промърморил: „Аз съм тъжен, много тъжен. Авантюрата започва. Дано Господ да спаси Италия.“

За да бъдем справедливи към Мусолини, трябва да отбележим, че Англия била в отчайващо положение. Докато армията й била спасявана при Дюнкерк, войските оставили там своите оръжия, транспортни средства и съоръжения и в това отслабено състояние трябвало да посрещне немското нападение. Тя едва ли щяла да направи нещо, ако италианските армии в Либия и Източна Африка атакували слабите английски гарнизони в Египет и Судан.

Освен това влизането на Италия във войната направило Средиземноморието опасно за навлизането в него на охраняващи конвои. Поради това 7000 войници напуснали Англия през май и стигнали в Египет в края на август. Но дори тяхното пристигане не засенчило масивното числено превъзходство на италианските войски. Докато генерал Арчибалд Уейвъл, британският главнокомандващ в Средния Изток, разполагал с 50-хилядна войска, италианците били над половин милион души.

Само на северноафриканския си фронт италианците разполагали с 300-хилядна войска, под командването на маршал Родолфо Грациани в Либия. Египет, от друга страна, имал на разположение 36-хилядна войска, състояща се от англичани, новозеландци и индийски войски. Но това не означавало, че англичаните били подготвени за западната пустиня. Дни след обявяването на войната една колона от 7-ма бронирана дивизия, известна като „Пустинните мишки“, пленила фортовете при Капузо и Мадалена, разположени на либийско-египетската граница. „На много ниска цена причинихме жертви навсякъде, където се сблъскахме с вражеските войски, пленявайки 25 италиански офицери и 500 войници.“ Уейвъл изпратил на 22 юни телеграма в Лондон, съобщавайки че: „Ранните атаки напълно изненадаха врага.“

Естествено на дневен ред не стоял въпросът за контролирането на тези фортове. С толкова малочислени сили Уейвъл можел само да безпокои италианците с постоянни нападения. Основавайки се на партизанската тактика „удари и избягай“, той създал дългобойната пустинна група в края на юни.

Смутен от минималните успехи на британците, Мусолини отчаяно се нуждаел от една пропагандна победа. На 15 юли по негово разпореждане италианското висше командване заповядало на Грациани да подготви мощна офанзива срещу Египет. Но той не бил въодушевен от това. На 8 август той бил извикан на среща с Чиано в Рим. „Нашите настоящи приготовления не са идеални — оплакал се Грациани. — Ние се движим към поражение, което в пустинята ще се превърне в тотална катастрофа.“

Той нямало да е така обезверен, ако знаел за трудностите на Уейвъл с доставките. В края на юли повече от 200 танка от западната пустинна сила, командвана от генерал-лейтенант Ричард О’Конър, били в ремонт. На 7 август, след разговори с Уейвъл в Лондон, военният министър Антъни Идън описал недостига като „шокиращ“.

Но благодарение колебанието на Грациани още имало време да се изпратят допълнителни конвои от танкове, пушки и резервни части покрай носа. Накрая те пристигнали в Суецкия канал на 5 септември, когато италианските армии от Абисиния (днес Етиопия) опустошили Британска Сомалия. Италианците обаче не постигнали своето. Въпреки че числено превъзхождали британските войски, те били спрени за 4 дни при Туг Арганския проход. Когато британците били евакуирани по море, те причинили над 2000 жертви, като дали само 250 жертви.

Сомалийската операция не направила Мусолини по-предпазлив, а изострила апетита му. На 29 август, той наредил на Грациани да атакува от Либия до 10 септември. Но Грациани още се бавел. На 7 септември Мусолини му заявил или да атакува до 2 дни, или да си подаде оставката. Накрая маршалът дал необходимите заповеди. „Никога, — написал Чиано, — не е била провеждана военна операция с такова нежелание от командира.“

Атаката закъсняла с още 4 дни, защото част от войските се загубили по пътя за мястото на сбора, докато Грациани преживявал нови съмнения, като узнал, че „бронирани британски сили“ се събирали да воюват срещу него. Стратегията на Уейвъл била да изтегли войските на изток покрай пустинята до Мерса Матру, на 120 мили навътре зад границата и на 200 мили западно от делтата на Нил.

Затова на 13 септември 6 дивизии от нахлуващата армия пресекли египетската граница без да срещнат съпротива. Щом изминал 60 мили, Грациани решил да се окопае около бреговия град Сиди Барани. Той разхвърлял войските си във верига от укрепени лагери, които били прекалено отдалечени един от друг, за да си помагат. Чиано бил ужасѐн, написвайки в дневника си на 2 октомври: „Грациани настоява да изчакаме дълго време, поне до края на ноември, за да завършим нужните приготовления, преди да подновим похода.“

Но закъснението било добра вест за англичаните. Генерал Уейвъл помолил своя началник-щаб да обмисли планове за нападение срещу Либия, отбелязвайки: „Ние можем… да се надяваме, че ще се сблъскаме с обезсърчени италианци, но да бъдем готови за известен риск.“ Атаката на Грациани, изглежда, потвърждавала това. Освен това британците имали достатъчно време да получат подкрепленията си, както и присъединяването на 3 бронирани пехотни полка.

Но Уейвъл не можело да бъде накаран да побърза, дори когато Италия обявила война на Гърция на 28 октомври и имало опасност част от оскъдната му войска да бъде пратена на бойния театър. „Изглежда, е настъпил моментът да рискуваме и да ударим“ — обадил се Чърчил на 14 ноември „Операцията е в подготовка, — отговорил Уейвъл след 2 дни. — Но е възможно да се проведе през този месец, както беше предварително планирано. Ще я подготвим за началото на декември, ако дотогава врагът не се придвижи.“

Нямало опасност от такова придвижване, затова Уейвъл имал възможност да изготви плановете си без спънки от италианците, въпреки че Чърчил продължил да настоява за атака. Уейвъл никога не е възнамерявал да превърне атаката в мащабна офанзива. Тя щяла да бъде, както съобщил той на премиера на 6 декември „просто един щурм“. Той обяснил: „Те числено ни превъзхождат по суша и въздух, а ние трябва да се придвижим на 75 мили през пустинята и да атакуваме враг, укрепил се за 3 месеца напред.“

Операция „Компас“ трябвало да се възползва от разпокъсаната отбранителна линия на Грациани около Сиди Барани. Веригата укрепени лагери се простирала от Мактила по брега до Софафи. Но предните лагери не биха могли да се подкрепят взаимно, а освен това имало голямо пространство между Софафи и следващата група от тях в Нибея. Планът бил войските на генерал О’Конър да се промъкнат през нощта и преди да завият на север, за да обградят останалата отбранителна линия. 30-хилядна британска армия се надявала да победи 80-хилядна италианска армия, разчитайки на бронираните си сили. Британците имали 275 танка срещу 120 италиански танка.

През нощта на 7 декември О’Конър и войските му започнали дългото придвижване през пустинята от Мерса Матру. На следващата нощ, 4-та индийска пехотна дивизия и 7-ма бронирана танкова дивизия преминали в италианската отбрана. На сутринта, след бомбардировка от изток, индийците, предвождани от танковете „Матилда“ на 7-ма танкова дивизия, нападнали в тил Нибея. Предизвиквайки изненада, те унищожили 23 италиански танка извън лагера. За два часа лагерът бил превзет и били пленени 4000 затворници.

После 4-та индийска дивизия продължила на север и успешно щурмувала лагерите на Западен и Източен Тумар преди края на деня. Междувременно 7-ма бронирана танкова дивизия тръгнала на север към Софафи и продължила на северозапад към град Бък-Бък, като така отрязала вражеския път за отстъпление.

Сиди Барани бил обсаден вечерта на 10 декември, след атака откъм двата фланга, подкрепена от 7-ма бронирана танкова дивизия. На другия ден резервната бригада на 7-ма танкова дивизия стигнала до Бък-Бък и хванала в капан 14 000 отстъпващи италианци. Хората на О’Конър пленили 40 000 войници, 237 оръдия и 73 танка само за три дни. Техните единствени жертви били 624 убити, ранени и безследно изчезнали.

Остатъците от армията на Грациани се спуснали през либийската граница и поискали убежище в бреговата крепост Бардия. Те били последвани от 7-ма танкова дивизия, която им отрязала пътя на запад. Там обаче нямало пехотна дивизия, която да използва това предимство, защото Уейвъл отзовал 4-та индийска дивизия на 12 декември, изпращайки я да подкрепи отбраната на Судан.

Липсата на амбиция у британския главнокомандващ се виждала и от телеграмата, изпратена в Лондон същия ден: „Подвижната колона на 7-ма танкова дивизия ще се отправи към Солум-Капуцо, за да премине през пътя Тобрук и да отреже Бардия. Ако Бардия се предаде, което считам за невъзможно, аз съм наредил на О’Конър да продължи към Тобрук, докато издържат войските и машините.“

На 6-та австралийска дивизия й трябвало 3 седмици да пристигне от Палестина. Това дало на италианския командир в Бардия, генерал Берганцоли, достатъчно време да построи отбранителната си линия от 18 мили. Той уверил Мусолини, че войската му ще се бие докрай, защото по сила се равнявала на 4000 пехотни дивизии. Обаче на него, както и на Грациани, не му хрумнало, че най-добрата защита е атаката, особено когато си по-многоброен от врага.

На 3 януари 1941 г. започнало нападението срещу Бардия с мощна артилерийска бомбардировка. Щом били прочистени 2 коридора през противотанкови окопи, телена мрежа и минни полета в източния сектор, австралийците се спуснали през тях, предвождани от 25 танка „Матилда“. Към обяд италианците се предавали с хиляди.

С всяка голяма и почти безкръвна победа, увереността на Уейвъл нараствала. Когато Бардия паднала, той наредил да се изготви план за пленяването на Тобрук и Бенгази, столицата на Киренайка. (Либия се състояла тогава от две провинции: Киренайка и Триполитания). Той бил силно подтикван от Чърчил, който на 6 януари, го предупредил: „Времето е кратко. Не вярвам, че Хитлер няма скоро да се намеси…“

Чърчил предвиждал преместването на сили от Средния Изток, в помощ на Гърция. Макар че италианската кампания пак се превърнала във фиаско, изглеждало, че немците скоро ще се намесят. „Разрушението на Гърция ще обезличи победите, които си постигнал в Либия, — се обадил Чърчил на Уейвъл на 10 януари. — След пленяването на Тобрук всички операции трябва се насочат в помощ на Гърция.“

Тобрук паднал в ръцете на австралийците на 22 януари, като 16-те танка „Матилда“ пак изиграли главната роля. Още 30 000 войници, 236 оръдия и 87 танка били пленени. До момента гръцкото правителство отказвало английска военна подкрепа, опасявайки се, че така ще предизвика немско нападение. Затова Уейвъл получил позволение да продължи към Бенгази. Но както се опасявал Чърчил, Мусолини вече бил приел предложението на Хитлер за помощ в Северна Африка. Първите немски войски щели да пристигнат в средата на февруари.

Следователно времето било много важно. Независимо че 7-ма танкова дивизия имала на разположение само 50 бронирани кръстосвача и 95 леки танка, О’Конър ускорил процеса. Той планирал амбициозно измъкване отляво, след като открил, че италианците били на укрепени позиции по крайбрежието в Дерна, 160 мили източно от Бенгази. Така не само щели да избегнат Дерна, но щели да заобиколят и Бенгази, поставяйки в капан остатъка от армията на Грациани. Но трябвало да изчака пристигането на още танкове и подкрепления на 7 февруари.

Четири дни преди това обаче той получил въздушни разузнавателни доклади, че италианците се готвят да изоставят Бенгази и ще се оттеглят до пътя при Ел Агела, откъдето могат да пресекат пътя от Киренайка за Триполитания. Ако искал да ги спре, трябвало да побърза.

Сутринта на 4 февруари изтощената 7-ма танкова дивизия, предвождана от бронираните коли на 11-ти хусарски пехотен полк, тръгнала към най-дръзкото приключение в пустинната война. С храна за два дни и с недостатъчно бензин, те преминали за 33 часа 170 мили в лошия терен на Северна Африка. Пристигнали навреме. След два часа, достигайки до крайбрежния път до Беда Фом, 11-ти хусарски пехотен полк, 1 батальон от стрелковата бригада и няколко подкрепящи артилерийски сили пресекли гарнизона в Бенгази. Въпреки че били около 2000 души, британците изненадали и задържали италианците в залива цели 3 часа, докато дойде подкреплението.

На следващата сутрин пристигнала основната вражеска колона. Тя била ескортирана от 100 нови бронирани кръстосвача, докато английските били само 29. Но вражеските танкове прииждали на части и били задържани до пътя, докато английските танкове свободно маневрирали и заемали удобни позиции, като корпусите им били защитени от прикритието на почвата, а само турелите им били изложени на огъня. До падането на нощта 60 италиански танка били отблъснати и хиляди войници се предали. Бил направен последен опит за пробив и измъкване на следващата сутрин, предвождан от 16 танка, но бил осуетен от стрелковата бригада. Само 3000 души на брой, британците пленили 20 000 италианци, 216 оръдия и 120 танка.

За 2 месеца с цената на 2000 жертви, 2 дивизии на обединената общност завзели 500 мили територия и разгромили вражеска сила, пет пъти по-многобройна от тях. Те пленили 130 000 италианци, пленили 400 танка и над 800 оръдия. Унищожавайки армията на Грациани, британците имали свободен достъп през тесния път Ел Агела към Триполи, последната укрепена позиция на Мусолини в Северна Африка. Но когато О’Конър се приготвил да нанесе смъртоносния удар, Чърчил се намесил.

Гръцкият лидер генерал Йоанис Метаксас починал на 29 януари 1941 г. и неговият наследник Коризис казал на английския посланик, че щели да приветстват английската военна помощ. Чърчил бил възхитен и на 20 февруари наредил на Уейвъл да спре настъплението в Африка и да изпрати в Гърция „армията, която защитавала Египет и да я подкрепи максимално“. Ако Гърция с английска помощ успеела да задържи германците извън територията си още няколко месеца, „шансовете Турция да се намеси във войната на страната на Съюзниците щели да бъдат благоприятни“.

Но станало така, че дивизията на Чърчил от оскъдните ресурси на Уейвъл, претърпяла катастрофа както в Северна Африка, така и в Гърция. Първият контингент от 50-хилядна войска, пристигнал в Солун на 7 март. Немците нахлули след месец и за няколко седмици опустошили страната, тласкайки британците към позорна евакуация. Те оставили 12 000 войници, всичките си танкове и голяма част от бойното си снаряжение и оборудване.

В Северна Африка нещата се обърнали. На 6 февруари генерал-лейтенант Ромел бил извикан в щаба на Хитлер и му било възложено командването на новосформирания африкански корпус от 2 дивизии, 5-та лековъоръжена дивизия и 15-та танкова дивизия. След 8 дни първите военни поделения на 5-та лековъоръжена дивизия, а именно разузнавателният батальон и противотанковият батальон, пристигнали в Триполи. Те незабавно били изпратени към предните италиански позиции, заедно с няколко учебни танка. Танковият дивизионен полк пристигнал чак на 11 март.

Понеже британците още не се появявали, Ромел поел инициативата. На 24 март неговият разузнавателен батальон превзел стратегически важната, но незащитена позиция в Ел Агела. Предвождан от 50 танка и с 2 италиански дивизии, той решил да събори двата фронта.

Помогнало му това, че съпротивата била неопитна. Изпратена обратно в Египет в края на февруари, за да си почива и да се съвземе, 7-ма бронирана танкова дивизия била заместена от 2-ра бронирана танкова дивизия. Отличната 6-та австралийска дивизия била изпратена в Гърция, а мястото й заела 9-та австралийска дивизия, която нямала достатъчно снаряжение и оборудване, а била и недостатъчно обучена. О’Конър също бил сменен от неопитния командир генерал Нейм.

Извадени от равновесие от нападението на Ромел, англичаните се объркали и били изтласкани, а Бенгази бил евакуиран на 3 април. О’Конър се върнал обратно, за да съветва Нейм, но и двамата били пленени, защото колата им се натъкнала на немска моторизирана войска на 6 април. На следващия ден командващият 6-та бронирана танкова дивизия бил пленен в Мечили, заедно с новопристигналата моторизирана бригада и други военни части. До 11 април повечето британски войски се били оттеглили през египетската граница. Само една малка войска, която държала контрола над Тобрук, останала в Киренайка.

Подобно на Мусолини, и за Чърчил намесата в северноафриканската кампания се оказала фатална за военните интереси на страната му. Без неговата намеса О’Конър щял да изтласка изцяло италианците от Либия преди появата на Ромел. Дори германците били убедени в това. „Не можехме да разберем тогава — написал генерал Валтер Варлимонт, член на хитлеровия щаб — защо британците не се възползваха от военните си успехи в Киренайка, независимо от трудностите, за да стигнат в Триполи. Нищо нямаше да им попречи. Няколкото италиански войски били паникьосани и очаквали английските танкове да се появят всеки момент.“

Трябвали още 2 години на бойни действия и цената на много човешки жертви, преди войските на Оста да бъдат изчистени от Северна Африка. „Цената, която трябваше да се плати, — написал Лидъл Харт, — за пропуснатата възможност през февруари 1941 г. беше много тежка.“

Сталинград

На 31 януари 1943 г. след жестока обсада от над 2 месеца, фелдмаршал Фридрих фон Паулус и обградената му немска 6-та армия се предали в ръцете на руснаците в Сталинград. Напълно подходящо било с тази катастрофа да започне краят на Хитлер, защото той се набъркал в хода на кампанията заедно със своите генерали още от самото начало.

Нахлуването на Германия в Русия, тъй наречената „операция Барбароса“, започнало на 22 юни 1941 г. Първоначално бронираният авангард завладявал всичко пред себе си и стотици хиляди руснаци били пленени. Постепенно обаче немците станали жертва на собствения си успех, защото колкото повече навлизали в Русия, толкова се удължавали комуникациите им, влошавало се времето, нараствала съпротивата на населението. Докато зимата настъпвала, правейки придвижването невъзможно, немците вече били стигнали до Крим на юг и до Ленинград на север. Те вече били само на крачка от завладяването на Москва.

Поради неограниченото пространство за отстъпление, тоталното поражение не било вероятно за руснаците. Ситуацията станала още по-страшна за немците през декември 1941 г., когато японците атакували Пърл Харбър и американците влезли във войната. Хитлер бил изправен пред два фронта. За да предотврати това, той трябвало по-бързо да разруши бойната способност на руснаците. Но как? Немското висше командване предлагало да се превземе Москва и да се изгради отбранителна линия покрай Горна и Средна Волга. Това щяло да парализира руските комуникации, като блокира предаването и получаването на доставки от Архангелск, щяло да отреже и връзките между руските армии, западно от Урал и суровините в Азиатска Русия.

Но Хитлер имал други планове. Не зачитайки мнението на генералите, той последвал съвета на немските индустриалци и икономическите съветници, които го предупредили, че Райхът щял да изпадне в колапс, ако не завладее петролните полета на Кавказ. Затова той решил да се придвижи от Батуми на Черно море към Баку на Каспийско море. Ако придвижването минело успешно, той щял да увеличи военния си потенциал и да отслаби руския. За тази операция, Хитлер трябвало да подготви отбранителен фронт по протежението на Дон от Воронеж до Сталинград.

Планът обаче имал сериозни недостатъци. Понеже Хитлер не разполагал с достатъчно сили, за провеждането и на двете операции, отбранителният фронт, дълъг 360 мили, щял да бъде много уязвим в случай на контраатака. Ако руснаците извършели пробив и превземели Ростов, немските сили в Кавказ щели да бъдат отрязани от своята военна база. Освен това Волга вече била скована от лед и можела да бъде прекосена в рамките на повече от половин година, Сталинград останал с маловажно стратегическо значение.

Хитлер не се повлиял от такива аргументи, като предпочел да преувеличава военните способности на войските си и да подценява противника. Според генерал-полковник Франц Халдер, негов началник-щаб, когато съобщили на Хитлер, че Сталин още разполагал с 1 500 000 мъже северно от Сталинград, без 500 хиляди души в Кавказ, „той се спуснал към четящия този доклад със стиснати юмруци и с пяна в ъгълчетата на устата си и му забранил да чете такива идиотски глупости“. А според Халдер решенията на Хитлер „нямаха нищо общо с военната стратегия… Те бяха продукт на насилствената природа, която не признаваше граници в желанието да се превърне в господар на действителността.“

Истината била, че силите на Хитлер на източния фронт не били така страховити, както изглеждали. Въпреки че били по-многобройни, отколкото през 1941 г., те били несъмнено по-слаби. От 232 дивизии 61 били от сателитните им държави, като, Румъния, Италия, Финландия и Унгария, затова били с по-нисък боен дух и по-зле оборудвани. Дори немските пехотни дивизии били с недостатъчно хора, състоейки се от 6 батальона, вместо от 9, а само 10 от общо 20-те бронирани дивизии разполагали с пълната мощност от танкове, защото тогава вече се отдавал приоритет на производството на подводници.

Руската армия, заради огромните си загуби през 1941 г., се състояла предимно от азиатци, надарени с природна твърдост и издръжливост. Всички боеспособни мъже подлежали на незабавна мобилизация в армията направо в предните бойни редици, където ги обучавали на военно дело. Много важно било, че руснаците имали и техническо предимство с изработката на своите ефективни танкове, модел Т-34, много по-усъвършенствани от немския си еквивалент.

През април Хитлер реорганизирал армията, разделяйки я на две основни групи: А и В. Неговият план бил 4-та танкова армия от армейска група В да се придвижи към Воронеж, без да го окупира. Следвана от 6-та армия, тя после щяла да продължи на югоизток по десния бряг на река Дон към Сталинград. Едновременно с тях, 2-ра немска, 2-ра унгарска, 8-ма италианска и 3-та румънска армии щели да поемат отбраната по реката, западно от Сталинград. Защитавана от тази маневра, армейска група А щяла да се придвижи покрай долната част на Дон, близо до Ростов, заедно с 1-ва танкова армия начело. След като пристигнела до Дон, към нея щяла да се присъедини 17-та армия, която щяла да бъде последвана от 11-та армия, като тя щяла да пристигне, щом завоюва Крим.

На 8 май 1942 г. 11-та армия, командвана от генерал Фон Манщайн, започнала отново кримската кампания. Керч бил превзет на 15 май, а Севастопол паднал в края на юни след едномесечна обсада. Били пленени над 250 000 души. Руснаците предприели масивна офанзива от двете страни на Харков на 12 май. Но след първоначалните победи, армейска група В започнала контраатака и руснаците се предали близо до Изюм на 26 май. Германците пленили още 240 000 души, 2026 оръдия и 1249 танка.

Следователно сталинградската кампания била отложена до 28 юни. За една седмица 4-та танкова дивизия и 2-ра армия стигнали до Воронеж, докато 6-та армия се придвижвала на юг. 4-та танкова дивизия също се придвижила на юг по поречието на Дон, а 6-та армия я покривала. След няколко дни армейска група А тръгнала към Кавказ.

На 17 юли руснаците евакуирали Ворошиловград северно от Ростов, и се отдръпнали на югоизток, последвани от 17-а армия, докато тогава 1-ва танкова дивизия пресякла река Донец при Каменск. Сега Хитлер направил съдбоносна промяна в своите планове. Смятайки, че 1-ва танкова армия нямала достатъчно сила да форсира река Дон, той наредил на генерал Хот да премести своята 4-та танкова армия в нейно подкрепление, като оставил 6-та армия, командвана от Фон Паулус, сама да превземе Сталинград. Халдер се възпротивил, че без 4-та танкова дивизия отпред, 6-та армия щяла да бъде прекалено слаба, което щяло да даде достатъчно време на руснаците да засилят отбраната на Сталинград. Но Хитлер не променил мнението си.

Събитията, които последвали, сякаш оправдавали промените в плана. На 19 юли, войските на Хот завзели предмостовото укрепление над долен Дон в Цимлянская. След три дни Ростов паднал в ръцете на 1-ва танкова армия, а 17-а армия пресякла река Дон на четири места. 6-та армия също напредвала и на 24 юли стигнала до брега на река Дон, западно от Сталинград.

Настроенията на Хитлер обаче ставали непредсказуеми. На бурна среща, проведена на 23 юли, той обвинил началник-щаба си за объркването около Ростов от двете танкови армии. „Ситуацията става все по-нетърпима — написал Халдер. — Няма място за сериозна работа. Така наречено «водачество» се изразява в патологически реакции, основани на моментни впечатления и в липса на разбиране относно отношение на командната машина и нейните възможности.“

Въпреки всичко кавказката кампания напредвала. Към края на юли 4-та танкова армия завзела Пролетарская и отцепила основния железопътен възел на северозапад към Сталинград. По̀ на юг 4-та танкова армия, 17-та армия и 4-та румънска армия напредвали, като не срещали никакво съпротивление от руснаците.

Но 6-та армия изпитвала недостиг на петрол, амуниции и оръжия, а трябвало да пресече Дон. Затова Хитлер направил още една промяна в разположението на войските си. На 30 юли той казал на генералите си, че „съдбата на Кавказ ще се реши в Сталинград и заради важността на начинанието трябва да се отклонят войски от армейска група А към армейска група В… Така че 1-ва танкова армия трябва веднага да се придвижи на юг и югозапад и да пресече пътя на врага, който вече бил изтласкван от река Дон преди да стигне до Кавказ.“

Халдер отбелязал: „Това е безсмислено. Врагът си спасява живота и ще бъде в Северен Кавказ много преди бронираната ни бойна сила да стигне там, а после ние ще се изправим пред едно голямо струпване на войски по вражеския фронт.“

На 1 август съгласно инструкциите на Хитлер, 4-та танкова армия била върната към армейска група В и й било наредено да се придвижи покрай железопътната линия Новоросийск-Сталинград. Отначало те се сблъскали с малка съпротива и стигнали до Котелниково, на 100 мили от Сталинград. Но после съпротивлението увеличавало силата си и на 9 август те били принудени усилено да се отбраняват.

Междувременно 6-та армия превзела Калач и пресякла Дон. На 23 август тя стигнала до Волга и окупирала северните покрайнини на Сталинград. После затворила пространството между Дон и Волга, северно от града и на 2 септември се свързала с Хот и неговата 4-та танкова армия в Котелниково. След 10 дни Фон Паулус получил заповед с щурм да превземе Сталинград.

Дотогава армейска група А превзела петролните полета на Майкоп и стигнала до Кавказките планини. Но не могла да продължи, защото не й достигнал петролът. „Но, — допълнил командирът й генерал Евалд фон Клайст, — това не беше единствената причина за провала. Ние можехме да достигнем целта си, ако моите сили не бяха изтегляни в подкрепа на атаката при Сталинград. Освен част от моторизираните си войски, аз трябваше да дам и противовъздушните си сили, с изключение на разузнавателните ми ескадрони.“

Една от причините, заради която Хитлер искал да превземе Сталинград, била символична, защото градът носел името на смъртния му враг. Това естествено омаловажавало всички трудности за изпълнението на тази задача. Голям индустриален център с половин милион жители, Сталинград се простирал на 18 мили по западния бряг на река Волга. На изток реката се спускала по няколко канала, създадени от острови. Ако немците можеха да построят мостове над тях и да обсадят града от изток, тогава било въпрос на време да се подчини гарнизонът. Вместо това Хитлер настоял градът да се превземе с фронтална атака.

Битката започнала на 15 септември и след седмица немците стигнали до центъра на града. До 27 септември проникнали в индустриалната зона на северното предградие и пленили „Железните хълмове“. След два дни те били отблъснати от твърда руска контраатака. Дошли подкрепления и на 4 октомври, подкрепена от танкове и бомбардировачи, атаката била подновена. След 10-дневна жестока битка, немската 6-та армия била напълно изтощена.

Хитлер наредил промяна в тактиката. Нападенията щели да се прекратят, докато градът щял да бъде систематично разрушаван от бомби и снаряди. Но това само сравнило сградите със земята, превръщайки ги в баластра, по-лесна за отбрана. Сега спечелената земя можела да се измерва в ярдове. Понеже битката ставала все по-отчаяна над и под земята, немците я описали като „мишата война“[4].

На 9 ноември Хитлер настоял „да не се предава нито ярд земя в ръцете на врага“. Последната атака била проведена след три дни, когато бил достигнат крайречният бряг южно от града. В средата на ноември освен че се биела за Сталинград, 6-та армия контролирала и пространството между Волга и Дон, както и територията от Дон до Клетская. Оттам до немската 2-ра армия във Воронеж фронтът бил отбраняван от 3-та румънска, 8-ма италианска и 2-ра унгарска армия. Под Сталинград била разположена 4-та румънска армия, която трябвало да пази хълмовете Ергени, докато в тила й 4-та танкова армия била снабдявана с нови запаси в Котелниково.

Руският командир, маршал Георги Жуков, решил да проведе две масивни контраофанзиви от двете страни на Сталинград. На 19 ноември армията на генерал Константин Рокосовски, предвождана от 3 бронирани и 4 кавалерийски корпуса, следвани от 21 пехотни дивизии, унищожила румънската отбранителна позиция при Дон между Клетская и Серафимович. Неговото ляво крило обаче било отблъснато от 6-та немска армия, докато се опитвало да се придвижи между Дон и Волга. На следващия ден по-малката армия на генерал Ерьоменко от 2 бронирани корпуса и 9 пехотни дивизии разбили румънците при хълмовете Ергени.

На 22 ноември силите на Ерьоменко се събрали със силите на Рокосовски близо до Калач. 6-та армия от 270 000 души, от които 70 000 цивилни, била обградена. Но не всичко било изгубено. Понеже руснаците били неорганизирани, Фон Паулус можел да се спаси „по всяко време през следващата седмица“, написал военният историк генерал-майор Дж. Ф. С. Фюлер.

Скептичният Халдер бил освободен от поста си в края на септември. Генерал Зайцлер, неговият заместник, настоявал пред Хитлер да нареди на Фон Паулус да си пробие път с борба. Но Хитлер не го послушал. Райхсмаршалът Херман Гьоринг го уверил, че самолетите на „Луфтвафе“ могат да пренасят по въздуха по 500 тона продукти на ден, за да снабдяват 6-та армия и да осигурят оцеляването й. Затова на 24 ноември фюрерът казал на Фон Паулус да „заеме позиция, защитена от всички страни“ и да чака подкрепления.

Задачата да отреже коридора през Сталинград била дадена на Фон Манщайн. Но с това нямали намерение да позволят на Фон Паулус да се оттегли, а по-скоро искали да стабилизират фронта при Сталинград. За да постигне невероятната си цел, Фон Манщайн получил командването на новосформираната армейска донска група, която включвала 6-та танкова армия, 4-та танкова армия, 3-та румънска армия и 4-та румънска армия.

Силно повлиян от Хитлер, планът на Фон Манщайн бил да разгърне 4-та танкова армия по пътя Котелниково-Сталинград, да победи Ерьоменко, а после да завие към фланга на Рокосовски, докато Фон Паулус предприеме едновременна атака от Сталинград. Тогава той щял да използва армейската група на генерал Холид от немски подкрепления и остатъците от 3-та румънска армия, за да атакува десния фланг на армията на Рокосовски.

Атаката започнала на 12 септември. След 9 дни 4-та танкова армия била на 30 мили от тъй наречената „позиция, защитена от всички страни“ на Фон Паулус. Руската армия на север, командвана от генерал Николай Ватутин, проникнала между армейската група на Холид и съседната 8-ма италианска армия. Понеже се появила опасност 4-та танкова армия да бъде напълно отрязана, Фон Манщайн наредил на Фон Паулус да се измъкне за едно денонощие, но това било невъзможно, защото танковете му имали бензин само за още 20 мили. После неговите генерали настоявали да изостави транспорта си. Но без директна заповед от Хитлер, той не можел да помръдне. На Коледа донската армейска група била в пълно отстъпление и съдбата на 6-та армия била решена.

На 29 декември Хитлер бил информиран, че 6-та армия изчерпвала продуктите си. Противно на уверенията на Гьоринг, самолетите можели да доставят едва 200 тона доставки на ден. Дневните нужди пък били за 700 тона продукти на ден, а тези цифри щели да се удвоят, когато всички резерви бъдели изчерпани. Независимо от всичко, Хитлер бил непоклатим: 6-та армия трябвало да издържи там до пролетта.

През този ден Зайцлер убедил Хитлер да оттегли армейска група А от Кавказ. Понеже през това време Фон Манщайн се борел да държи коридора открит, тя пристигнала навреме, пресичайки Дон на 22 януари 1943 г. В края на месеца донският фронт бил разбит и само пространство от 200 мили разделяло левия фланг на армията на Фон Манщайн във Ворошиловград от 2-ра немска армия във Воронеж.

Условията в Сталинград вече били отчайващи. Тъй като самолетните доставки били само 100 тона продукти на ден, имало недостиг на храна, лекарства, петрол и амуниции. Тифът и дизентерията убили хиляди. А студът под минус 28°C, още повече.

На 8 януари Рокосовски предложил на немците да се предадат. Той обещал, че с тези, които го направят, ще се отнасят много добре. Фон Паулус искал да се подчини. Имало малка надежда за освобождение, а той знаел, че руснаците готвят масирана атака. Затова изпратил телеграма на Хитлер, изисквайки „свобода в действията“. Отговорът на фюрера бил, че Фон Паулус трябвало да издържи до февруари, когато танковите дивизии, вече на път от Франция, щели да направят опит за пробив. Това било просто една мечта.

След два дни Рокосовски наредил масирана атака. Летището Питомник, на 14 мили от центъра на града, паднало в руски ръце на 14 януари, подтиквайки Фон Паулус да докладва, че хората му не издържат повече. „Капитулацията е невъзможна — отговорил Хитлер. — 6-та армия ще изпълни историческия си дълг в Сталинград до последния човек, за да възстанови Източния фронт.“

Последното немско летище било пленено на 25 януари, а след това позициите на 6-та армия били ограничени до две долини, едната северно, а другата южно от града. Фон Паулус бил в южната, заедно с щаба си, в партера на един Универмаг (универсален магазин). Толкова били намалели запасите от храна и вода, че той забранил да се раздават дори на ранените и болните, вече около 30 000 души.

На 30 януари Фон Паулус се движел по инерция. „Флагът със свастиката още се вее високо над Сталинград — докладвал той. — Дали нашата битка може да бъде пример за бъдещите поколения, че Германия никога не капитулира, дори когато е в безнадеждна ситуация, защото накрая винаги излиза победител.“

На следващия ден, за да затвърди решителността на Фон Паулус, Хитлер го повишил в чин фелдмаршал, но това не променило нещата. Този следобед щабът на 6-та армия изпратил последното си радиосъобщение: „Руснаците са пред бункера ни. Ние разрушаваме поста си.“ После Фон Паулус се предал, въпреки че войските му на северната позиция, командвана от генерал Стрекер, продължили да се съпротивляват още две денонощия.

Първата реакция на Хитлер била да сравни 6-та армия с 300-те герои в Термопилите, защото тя показала на света „истинския дух на националсоциалистическа Германия и лоялността си към фюрера“. След това се разгневил срещу предателството на Фон Паулус. „Това ме нарани така дълбоко, — казвал той, — защото героизмът на толкова много войници е обезличен от безхарактерността на един слабак.“

Съдбата на 6-та армия била уникална, понеже жертвите, които дала били абсолютни: 110 000 били вече мъртви; 34 000 ранени и болни били евакуирани по въздуха, останалите 91 000 хиляди войници и 40 000 цивилни били пленени. Само около 5000 видели Германия отново.

Другите загуби били 500 самолета, танкове и транспортни превозни средства, артилерия, малки оръдия и минохвъргачки. И всичко това станало, защото гениалният аматьор Хитлер, с мания за величие, иззел от генералите си ролята да се води война по правилата.

Гуус Грийн

Двудневната битка за статуквото на териториите Даруин и Гуус Грийн (28–29.05.1982 г.) по време на Фолкландската война приключила с победа за англичаните. Тази битка била едно ненужно събитие, състояло се повече заради политически, отколкото заради стратегически причини. Тя оставила на бойното поле 15 жертви от парашутния полк и 2-ри батальон, плюс 2-ма убити от други военни части, включително адютантът и командващият офицер.

Вражеските действия започнали два месеца по-рано, когато за да отклони вниманието от вътрешните политически вълнения чрез уреждането на дългогодишен териториален спор, аржентинската управляваща хунта наредила нападение срещу Фолкландските острови (Малвинските острови), владение на британците от 1833 г. Сутринта на 2 април аржентинските военни части акостирали до пристанището Стенли, столица на островите, и след кратка престрелка Рекс Хънт, губернаторът на островите, наредил на гарнизона на кралската пехота да се предаде.

За няколко дни един военноморски отряд със специална мисия отплавал от Портсмут, за да си възвърне островите обратно. Той имал на разположение 2 самолетоносача, 9 унищожителя и фрегати, голям брой кораби в подкрепление и 2 военни транспортни кораби „Канбера“, с 3 военни бригади на борда. Докато стигнали до Фолкландските острови в края на април, към тях се присъединили още подкрепления от 2-ри и 3-ти батальони, парашутен полк, 7 разрушителя и фрегати, включително и голям брой допълнителни морски съдове.

Отначало всичко вървяло добре. На 25 април смесени сили от САС, СКУ (Специални корабни услуги) и кралските пехотинци, подкрепени от корабите на кралската флота, си възвърнали собствеността над Южна Джорджия на югозапад от основния архипелаг. След седмица британската ядрена подводница „Завоевателят“ потопила аржентинския военен крайцер „Генерал Белграно“, независимо че се намирал на 40 мили югозападно от британската зона, простираща се на 200 мили около островите. На 4 май обаче аржентинците нанесли ответен удар, когато една противокорабна ракета „Екзосе“, изстреляна от френския самолет „Супер Етандар“, разбила разрушителя „Шефийлд“, който потънал.

На 21 май без никаква съпротива бил изграден военен плацдарм във водите на Сан Карлос, западно от главния остров Източен Фолкланд. Но денят не минал безпроблемно. „Арден“, фрегатата, охраняваща акостирането, била потопена от бомби, а други два кораба били сериозно увредени. На 24 май втора фрегата „Антилопа“ била загубена, а на следващия ден унищожителят „Ковънтри“ и контейнерният кораб „Атлантик Конвейор“ били потопени. Загубата на контейнерния кораб бил сериозен удар, понеже с него били унищожени 6 от общо 10 хеликоптера „Уесекс“ и 3 от 4-те огромни хеликоптера „Чинук“, от които зависело разрушаването на бреговия плацдарм.

Тогава преляла и последната капка за британското правителство, което и без това било притеснено, че публичната подкрепа за тази война намалявала, а ООН можела да поиска прекратяване на огъня, преди войските им да са пристигнали в пристанището Стенли. Една битка за повдигане на бойния дух, била крайно необходима, и то колкото може по-скоро. На 26 май по решение на военното министерство бригадирът Джулиън Томпсън, командващ 3-та военна бригада, получил заповед да нападне и въвлече в битка аржентинците.

Очевидната мишена бил вражеският гарнизон на териториите на двете колонии-близнаци Дарвин и Гуус Грийн, на 13 мили южно от Сан Карлос, в тесния провлак, който свързвал Лафония с Източен Фолкланд. Успешната атака щяла да бъде голямо предимство, понеже така британците щели да вземат контрола върху близкото летище, откъдето излитали аржентинските самолети „Пукара“ за наземни нападения. А освен това щели да освободят и 120-те пленници от кметството на Гуус Грийн.

Томпсън обаче бил против тази идея, защото била стратегически неприложима: веднага щом пристанището Стенли паднело, Гуус Грийн също щял да падне. Той предпочитал да остави една малка войска да защитава провлака, докато той с останалите си войници се отправи към Маунт Кент, където била идеалната позиция за нападение срещу столицата. Генерал-майор Ричард Трант, неговият военен началник в Лондон, отговорил, че няма проблем, но първо трябвало да се превземе Гуус Грийн. „Ако някога е имало битка между политици, — написал Макс Хейстингс, съавтор на книгата «Битките при Фолкланд», — то тя е била Гуус Грийн.“

Томпсън събрал командирите си да им връчи заповедите. 45-ти военен отряд от кралската пехота и 3-ти парашутен полк щели да започнат пробива от плацдарма пеша, придвижвайки се към пристанището Стенли през замръзнал торф и заледени тресавища. В същото време 450 души от 2-ри парашутен полк щели да атакуват колониите Дарвин и Гуус Грийн, които според разузнаването били охранявани от слаб батальон от 400 повикани на задължителна бойна служба войници с нисък боен дух. Парашутните полкове щели да бъдат подкрепени само от 3 оръдия, които щели бъдат спуснати с наличните хеликоптери.

Командващият 2-ри парашутен полк, полковник Хърбърт „Х“ Джоунс, бил болезнено амбициозен. Роден в семейство от островната западна част, той получил образованието си в Итън. Преди да се присъедини към парашутистите през 1980 г., той изкарал войнишката си служба в девонския и дорсетския полкове. На 42 години, това било първото му бойно участие и той искал да даде най-доброто от себе си. Информиран от старшия артилерист, че би било по-добре за Томпсън да задържи атаката, като настоява за допълнителна подкрепа, Джоунс отговорил: „Няма да задържам нищо!“

За да подкрепи атаката, майор Крис Кийбъл, заместникът на Джоунс, помолил за няколко леки танка „Скорпион“ и „Скимитар“. Молбата му била отхвърлена, защото не достигали доставките на петрол и защото танковете нямало да могат да се придвижват по този труден терен. Същите причини били изтъкнати и когато камионите „Волво“ изоставили 6 от 8-те тежки минохвъргачки, които трябвало да бъдат в подкрепление на парашутните полкове. Покриващият огън щял да бъде осигуряван от оръдията на фрегатата „Стрела“, докато морските удари щели да започнат призори на 28 май.

Сутринта на 27 май, измръзнали и изтощени, в пълно бойно снаряжение парашутистите се подслонили в къщата при тесния залив Камила на 4 мили северно от аржентинските позиции. Планът бил да почиват през деня и да атакуват през нощта. Но нещата се объркали, щом се разсъмнало, когато мъжете чули репортаж по радио BBC, че „парашутен батальон е на позиция, готов да нападне Дарвин и Гуус Грийн“.

Джоунс бил бесен, че изтекла такава важна информация и казал на кореспондента от BBC, който придружавал батальона, че щял да даде под съд министъра на отбраната, ако дори един негов човек загинел в предстоящата битка. После разположил батальона си на широка отбранителна площ, за да посрещне вражеските въздушни и артилерийски атаки. Никой не дошъл и нищо не се случило, но хората му прекарали още един ден на открито. Още по-застрашително последствие от ненавременния репортаж на BBC било решението, което взел генерал-майор Марио Менендез, аржентинският командващ във Фолкланд, да изпрати допълнителни подкрепления от стратегическите си резерви в гарнизона на Дарвин и Гуус Грийн. Те пристигнали на следващата сутрин.

Атаката на парашутистите от 2-ри парашутен полк започнала призори на 28 май. Рота А атакувала първа защитниците на къщата „Бърнтсайд“ на източния вход на провлака. След жестока престрелка, аржентинците избягали, оставяйки след себе си двама убити от своите и четирима ужасени, но невредими цивилни граждани. Сутринта рота А стигнала до втората си цел, „Коронейшън Пойнт“, който гледал към Дарвин. Командирът на рота А майор Дайър Фара-Хокли изпратил съобщение по радиото с молба да продължи. Но Джоунс, който бил на неколкостотин ярда назад, му казал да изчака, за да огледа лично положението. Когато съвсем се развиделило, рота А не отстъпила от позициите си. Накрая Джоунс пристигнал и ротата продължила.

Рота Б пък срещнала по-сериозна съпротива при придвижването си по западната страна на провлака. Те прочиствали една по една вражеските позиции с гранати и стрелба. За съжаление няколко от вражеските постове били пропуснати и открили огън в гърба им. Затова рота Д трябвало да обезвреди тези постове, вместо да мине през рота Б.

През деня несигурността на позициите на парашутистите била очевидна. Хванати на открито от агресивна и добре въоръжена вражеска армия, всички предни роти били подложени на силен огън от артилерия и минохвъргачки. Когато два взвода от рота А се опитали да се придвижат, те били заковани на място от картечни изстрели от хълмовете Дарвин. „Светлината се появяваше бързо и врагът лесно откриваше мишените си и насочваше срещу тях много точен огън, — спомня си лейтенант Клив Ливингстън. — Въпреки че това можеше да е в наша полза, нашият огън предизвикваше солиден отпор срещу нас. Ние спряхме стрелбата. Нашата основна задача беше, като се възползваме от паузите в тяхната стрелба, да избягаме в безопасност.“

После Фара-Хокли се опитал да разположи един от взводовете си за флангова атака, но положението било безнадеждно. Редниците Аболс и Приор се спуснали да спасят един от ранените си другари, редник Уоръл, но като се връщали, редник Приор бил ранен. Редник Хардман след това отишъл да помогне на Аболс да го спаси. Те били на няколко ярда от безопасността, когато втори куршум ударил Приор в главата. Оставяйки тялото му под прикритие, Аболс и Хардман пак се върнали, за да донесат Уоръл. За тази невероятна храброст Аболс бил награден с медал за особени бойни заслуги.

Рота Б се сблъсквала със същите проблеми, защото в тях се прицелвали аржентинците от бойните позиции до къщата „Бока“ северозападно от Дарвин. „Те имаха по-голям обхват на обстрела, — написал майор Джон Кросланд, командир на ротата. — Ние не можехме да се придвижим по откритото пространство, за да вземем под прицел техните картечници, освен това след петчасов интензивен бой, запасите ни от амуниции бяха на свършване.“

До момента 2-те минохвъргачки изстреляли всичките си амуниции, докато 3-те оръдия привършвали снарядите. Още по-лошо било, че фрегатата „Стрела“ трябвало да се върне обратно на безопасно място около Сан Карлос, където да хвърли котва. Освен това разрушителните ракети не можели да се изстрелят заради гъстата мъгла.

Ситуацията ставала отчайваща. Намирайки се под прикритие близо до Фара-Хокли, Джоунс осъзнал, че хълмовете Дарвин трябвало да бъдат укрепени, преди да продължи придвижването. „Дайър, — казал той, — трябва да превземеш тази издатина.“

Фара-Хокли веднага тръгнал напред със своите 16 мъже, включително и заместника му, капитан Крис Дент. Докато се изкачвали по хълма, към тях се присъединил адютантът на Джоунс, капитан Дейвид Ууд. По-късно срещу тях избухнала огнена буря, като първо Дент, а после Ууд и Хардман били убити. Фара-Хокли и оцелелите едва се довлекли до прикритието.

Там срещнали артилерийския командир майор Тони Райс. „За бога, елате по-бързо — настоял той. — Полковникът зави сам зад ъгъла.“ Въоръжен с автомат „Стърлинг“ и заедно със сержант Норман и ефрейтор Бересфорд, Джоунс щурмувал дерето срещу вражеските картечни позиции. След няколко секунди той бил улучен във врата и смъртоносно ранен от куршум, изстрелян от хълма зад него.

Всичко това било напълно ненужно, понеже картечниците и ракетите вече накарали вражеските позиции, разположени на хълмовете Дарвин, да замлъкнат. Появило се и бялото знаме. 76-ма аржентинци били пленени, като 39 от тях били ранени.

След няколко минути в отговор на спешна молба от щаба на 2-ри парашутен полк, да бъде евакуиран убитият Джоунс, разузнавателният хеликоптер, приближавайки се към хълмовете Дарвин, за да го вземе, бил взривен от ракета, изстреляна в небето от самолет „Пукара“. Пилотът от кралската флота починал на място.

Героят на момчетата

Полковник „Х“ Джоунс бил един от единствените двама мъже, наградени с Кръста Виктория по време на Фолкландската война. Но именно той спечелил вестникарското внимание. Вестник „Сън“ го описал като британски герой, а самотният му щурм срещу вражеската картечница станал традиционен пример за авантюристично командване.

Някои армейски офицери не били лесно убедени, спорейки с известно основание, че командирът на батальона нямал работа да щурмува на откритото бойно поле по такъв безразсъден начин. Той бил отговорен за хората си, а не да се домогва до някаква съмнителна бойна слава. Получило се така и заради това, че неговият адютант капитан Ууд, бил убит.

Майор Кийбъл, неговият заместник, бил по-великодушен. Той обяснил, че Джоунс постъпил така, понеже батальонът му загубил способността си да маневрира тактически, изправяйки се лице в лице с интензивната стрелба. Джоунс усетил отговорността си да направи пробив в безизходицата. Кийбъл казал: „Той просто направи това, което искаше от батальона да направи.“

Но героизмът на Джоунс не оказал незабавен ефект върху хода на битката. Развълнувани от примера му, неговите хора не скочили да смажат вражеските позиции. Тази задача била изпълнена по-късно от картечния огън и ракетните изстрели. Но ако той е възнамерявал да въодушеви батальона да се бие, то тогава смъртта му не била напразна. Макс Хейстингс написал: „Невъзможно е да се повярва, че ако е трябвало да започне всичко отначало, Джоунс пак е щял да избере този начин.“

Рота В все още била блокирана при къщата „Бока“. Още преди смъртта на Джоунс, осъзнавайки необходимостта от маневра по фланговете, майор Кийбъл (поел командването след раняването на Джоунс) наредил на подкрепящата рота с ракетите „Милан“ и картечен огън да помогнат при атаката. Ракетите „Милан“ били изстреляни по аржентинците, предизвиквайки драматичен ефект. Възползвайки се от объркването на врага, Кийбъл разпоредил рота Д да се подслони под прикритието на брега. После към обяд, прикрита от концентрираната стрелба, изстрелвана от рота Б, рота Д се спуснала към аржентинските позиции и взела 97 пленници.

Кийбъл казал на Фара-Хокли да се придвижи към Гуус Грийн с подкрепата на рота С. Отговорът бил, че е невъзможно. Хълмовете Дарвин трябвало да се защитят при евентуална контраатака, а предвид жертвите на рота А, той можел да разполага само с 3-ти взвод. Това трябвало да свърши работа и понеже рота С вече заобиколила хълма, в Дарвин трябвало да се изпрати патрул, който с няколко гранати да измъкне защитниците навън.

Но битката още не била приключила. Тъй като рота С се придвижила по източната страна на провлака, а роти Б и Д се придвижвали от запад, отбраната около Гуус Грийн и близкото летище, открила огън срещу тях. Отбраната разполагала с „ужасяващата комбинация от артилерия, минохвъргачки, картечници и противовъздушна отбрана“, спомня си лейтенант Ливингстън, докато със своите мъже се придвижвал към едно училище източно от летището. „Нямаше никакво прикритие. Трудно беше да се повярва, че срещу този стабилен огън може да се издържи дълго. Но беше истина.“

Майор Кийбъл бил хванат на открито в капан от телена мрежа и към него се излял поток от куршуми. „Помислих, че губя контрол. Не защото бях уплашен, а защото бях шефът, който трябваше да овладее атаката.“

За да направи пробив в положението, рота Б покрай летището се приближила към Гуус Грийн от югозапад, докато през това време роти С и Д заедно атакували училището северно от колонията. След кратка престрелка се появило бяло знаме. Лейтенант Джим Бари от рота Д тръгнал да приеме капитулацията, но бил убит от пушечен изстрел. Вбесени, парашутистите изстреляли ракети, противовъздушни снаряди и картечен огън срещу сградите, които скоро избухнали в пламъци. Нямало оцелели.

Летището вече било пленено. Неговите оръжия замлъкнали и парашутистите хукнали да убиват. Но докато рота Д заемала нови позиции, била атакувана с бомби от два самолета „Скайхоук“, а после с напалм и ракети от два самолета „Пукара“. Но експлозивите и бомбите избухнали далеч от целта. Първият самолет „Пукара“ бил свален от ракета „земя-въздух“, а вторият — от оръдеен огън.

Преди да се мръкне, на помощ на англичаните дошли 3 унищожителя. Техните бомби унищожили аржентинските оръдия и стрелкови позиции, предизвиквайки отслабване на вражеския огън. Настъпването на нощта било добре дошло за бранителите. Аржентински хеликоптер „Чинук“ и 6 хеликоптера „Хюи“ се приземили южно от колониите и докарали допълнителна рота в подкрепление. Кийбъл в отговор на това насочил директен артилерийски огън и наредил на рота Б да тръгне на юг, за да спре придвижването им. Това накарало плашливите аржентинци да се спуснат към хълмовете за прикритие. Те били заловени през следващите дни от патрули, формирани от парашутистите, 1-ви батальон и 7-ми стрелкови гуркски полк.

Но най-здравата вражеска позиция около Гуус Грийн оставала непокътната, парашутистите вече били изтощени, амунициите им намалявали, а числеността им се стопявала. За да си починат, Кийбъл наредил да се отдръпнат от хълма срещу колонията. После се свързал с бригадир Томпсън за подкрепление и допълнителни амуниции. Той обещал да му изпрати 1 рота от кралската флота, още 3 оръдия, 6 минохвъргачки и много амуниции. Освен това и 2 хеликоптера за евакуиране на жертвите под прикритието на нощта.

Получавайки уверението на Томпсън, че ако е нужно колониите могат да бъдат унищожени, Кийбъл смятал да предложи на врага да се предаде. В случай на отказ той бил подготвен за разрушителна бомбардировка.

Призори били изпратени двама аржентински пленници при аржентинците с писмо от Кийбъл, написано на испански. В него той информирал аржентинския гарнизонен командир Уилсон Доено Педроза, че е обграден и трябва да освободи всички цивилни заложници, а после да капитулира.

Пленниците се върнали с отговора, че Педроза се е съгласил за среща. Тя се състояла в една долина в периферията на летището и в нея взели участие Кийбъл, придружаван от трима офицери и двама военни кореспонденти и Педроза, заедно с аржентински морски офицер и командира на армията в Гуус Грийн, полковник Итало Пиоджи. Педроза се съгласил да освободи цивилните заложници, но щял да капитулира само след съвет със старшите си офицери и ако това бъдело направено с чест и достойнство. Кийбъл се съгласил.

Връщайки се в Гуус Грийн, Педроза уведомил за намеренията си генерал Менендез. Той трябвало да действа, както намери за добре, бил отговорът. Педроза така и направил, заставайки начело на колона от 150 души. Пред погледа на англичаните те се наредили в квадрат, изслушали реч на Педроза и запели националния химн. Накрая положили пушките си на земята. Понеже Кийбъл се приближил да вземе пистолета на Педроза, забелязал, че всички пленници били от аржентинските военновъздушни сили. По-късно още една колона от три редици, наредени в дълбочина, се появила от колониите. Това бил полковник Пиоджи, придружен от 900 души. Невероятно е, че 2-ра парашутна бригада съкрушила вражеска сила, три пъти по-голяма от нейната. Общо били пленени 1200 души, 50 аржентинци били убити, а много други — ранени. 2-ри парашутен полк дал 17 убити и 35 ранени.

Прибързана и ненужна, акцията срещу по-многобройната и укрепена отбрана на Гуус Грийн служи за урок на политиците, които се опитват да се месят във военните действия. Ако не били бойните способности на 2-ри парашутен полк, те можели да претърпят огромна катастрофа.

[1] По-известна като битката при Банокбърн. — Бел. Dave ↑

[2] Всъщност Карлайл (от англ. Carlisle). Навсякъде в текста е коригирано. — Бел. Dave ↑

[3] Произнася се Мажино (от фр. Maginot). Навсякъде в текста е коригирано. — Бел. Dave ↑

[4] „Войната на плъховете“ (от нем. Rattenkrieg). — Бел. Dave ↑

Глава 4
Прекалена увереност

Една стара пословица казва: „Дори врагът да ти изглежда като мишка, ти го гледай сякаш е лъв.“ С други думи: никога не подценявай дори най-примитивния и очевидно беззащитен враг. Далновиден съвет. Но много често във военната история той бил пренебрегван, като в случая пословицата „Този, който е сигурен, не е в безопасност“ е особено подходяща. Защото чувството за сигурност много пъти прави армията небрежна и незабелязваща потенциалната опасност.

Но какво всъщност поражда прекалената увереност? Много често тя се дължи на вроденото чувство за расово превъзходство: от следващите шест примера пет показват как бялата индоевропейска раса подценява средноизточната, индианската, африканската и азиатската раси като враг. Дори изключението в примера за римските легиони в битката с немските племена в Тевтонския лес спазва стереотипа, в който побеждаващите войски третират опонентите си като варвари.

Тевтонският лес

Фалшивото чувство за сигурност стои зад поражението, което претърпели три римски легиона от воините черучи[1] в дълбините на Тевтонския лес през 9 г. сл.Хр. Били минали 5 години от последните проблеми и безпокойства и Квинтилий Вар, римският командир, погрешно предположил, че на немските племена в Римската империя вече им липсвала дори нагласата за бунт. А неговите войски станали изнежени и самодоволни.

Първоначалното завладяване на Германия от Римската империя било опит да се установят по-сигурни граници на тази територия. Побеждавайки врага си Марк Антоний в морската битка при Акциум през 31 г. пр.Хр., император Октавиан Август станал владетел на империя от Атлантическия океан до река Ефрат, от Северно море до пустинята Сахара. Но нито една граница на империята не била така уязвима, както северната. Простирайки се от устието на Рейн до западните склонове на планините Юра и след това на юг, между Рьоне и крайморските Алпи така, че почти докосвала Средиземно море, тя не била пречка за набезите в Северна Италия и Македония от дивите племена, населяващи района на Алпите и река Дунав.

За да се коригира ситуацията, легионите на император Октавиан Август постепенно завладели големи части от територията на днешна Австрия, Швейцария и Бавария. През 12 г. пр.Хр. реките Рейн и Дунав се превърнали в имперската северна граница. Но тя не била идеалната граница, защото двете реки формирали дълбок клин, служещ като кама за нападение в сърцето на империята с връх, насочен към Базел. Немските племена можели по всяко време от клина да атакуват или рейнския, или дунавския район, докато римляните трябвало да отбраняват и двата, принудени да придвижват войските си около двете страни на триъгълника, за да ги укрепят едновременно една от друга.

Императорът решил да заличи този клин, като разшири северната граница на империята с 250 мили източно към река Елба, печелейки така една изравнена и лесна за защита крайречна линия от Хамбург до Виена. Но докато това щяло да направи трансалпийска Галия по-сигурна, още на дневен ред стоял въпросът със защитата по границите на новата буферна зона. Състояща се главно от планини, блата и безкрайни гори, тя била обитавана от полуномадски племена, описвани век по-късно от римския историк Тацит като „хора с огромни тела, синеоки, златокоси, мощни и нетърпеливи при работа и в битки“. Пишейки по време близо до катастрофата, гръцкият географ Страбон отбелязал: „Срещу тези хора недоверието било единствената форма на защита; тези, които им се доверявали, ги сполетявала беда.“

Настъпателната кампания, водена от доведения син на императора Друз, легат на трите Галии, отначало постигнала голям успех. Преминавайки през земите на племената сугамбри[2], чати[3], маркомани и херуски, неговите легиони стигнали до река Елба при Магдебург. Когато Друз паднал от коня си и бил убит при завръщането си у дома, неговият по-голям брат Тиберий поел командването и успешно приключил кампанията през 7 г. пр.Хр.

Макар и подчинени на Римската империя, немските племена въобще на били победени и през 1 г. пр.Хр. племето херуски вдигнало бунт. Много племена ги последвали и до 4 г. сл.Хр. ситуацията в Южна Германия била толкова сериозна, че Тиберий трябвало да се върне и възстанови имперската власт. Кампанията пак преминала успешно, въпреки че успоредните въстания в Панония и Илирия попречили на Тиберий да унищожи напълно племето маркомани, преселило се по-рано от Тюрингия в Бохемия.

Щом Тиберий напуснал Германия и поел към племето маркомани през 6 г. сл.Хр., Квинтилий Вар поел командването на Рейнската армия. Бивш губернатор на Сирия, той се оженил за по-голямата императорска племенница и дължал своите постове повече на етикецията, отколкото на военни заслуги. Един съвременник го описал като „мъж с мек характер и спокоен нрав, със забавено мислене и движения, повече привикнал към мързел, отколкото към бойна служба“.

Въпреки че спокойствието в Германия било възстановено, Квинтилий Вар сгрешил, като предположил, че това щяло да остане така. Той не виждал разликата между енергичните германци и упадъчните сирийци и затова се отнасял към първите с презрение. „Освен да им издава заповеди, сякаш са роби на империята, — написал за него римският историк Дион Касий два века по-късно, — той искал от тях пари, както щял да направи и с подчинените народи.“ Друг критик отбелязал: „Той смятал, че немците били мъже само на външен вид и на думи и че несломените от меча могат да се утешат със закона.“

Основен източник на напрежение била римската практика да се вземат налози и данъци в злато и сребро. Защото, за разлика от Галия, в Германия се произвеждали малко на брой луксозни стоки, които можели да се продадат, за да бъде подсигурен паричният поток обратно към държавата. Племенните вождове били много недоволни, защото скъпоценните метали били използвани за изработката на орнаментите, от които зависело общественото им положение.

За да укрепи римската власт, Вар разполагал с 5 легиона. Два от тях били разставени в Могуняцум[4] (Майнц), срещу долината на река Майн; другите три били до Минден на река Везер през лятото и в Алисо (днешен Халтерн) при горната част на река Лийп — през зимата.

Лятото минало кротко и през септември Вар се подготвял за зимните си позиции при Алисо. Тогава пристигнали новините за подготвящ се бунт от племената. Той решил да убие два заека с един удар в безуспешен опит да разреши спора.

Вар не знаел, че въстанието било част от много умен план, изготвен от един младеж от племето херуски, на име Арминий, целящ да примами римляните навътре в гората, където по-лесно щял да ги унищожи. Син на Зигимер, племенния вожд на херуски, Арминий служил в отряд на немските войски, командвани от Тиберий, при бунтовете в Панония и Илирия. Така той наблюдавал отблизо действията на римските войски и видял слабите им места. Добре позната му била нуждата им от широко пространство, където да разположат войските преди военните действия.

Изпратен в щаба на Вар, когато бил на 26 години, Арминий презрял римските си повелители и жадувал за свобода. Освен това искал да отмъсти и на чичо си Сегест, близък поддръжник на Вар, който отказал да го ожени за дъщеря си Туснелда. Неговият заговор, според един тълкувател се базирал на истината „че никой не може да бъде по-лесно победен от безстрашния, а най-голямата катастрофа преживявали самоуверените“.

Сегест научил за заговора и съобщил за него на Вар, съветвайки го да арестува Арминий с другите заговорници. Но Вар не го послушал, виждайки в обвинението на Сегест непочтен опит за разрешаване на стара семейна вражда.

В началото на октомври Вар тръгнал от Минден, начело на 17-ти, 18-ти и 19-ти легион, общо 20 000 души. Той бил придружен от Арминий, докато останалите заговорници от племето служели в свитата му. Толкова незаинтересован бил Вар от възникването на каквито и да било проблеми, че вместо да ги изпрати в Алисо, той позволил на семействата на войниците си да се присъединят към войските, като част от дългото шествие с багажа.

Обходът, който предприели да избегнат лъжливите племенни въстания, отвел римските войски направо в блатата и горите на Тевтонския лес, между реките Емс и Везер. Убеден, че Арминий ще избере тази трудна местност за засада, Сегест пак предупредил Вар. Но опасенията му отново били отхвърлени. На следващия ден Арминий и неговите последователи избягали и били получени първите доклади, че отдалечените римски отряди били посечени. Едва сега Вар повярвал на ужасната истина. Той веднага наредил колоната да тръгне по пътя през Дьоренския проход до Алисо, откъдето щяло да бъде по-лесно.

Но скоро долетели новините, че Алисо бил обсаден и Вар тръгнал към Мюнстер по долното течение на Емс. Докато войските му си пробивали път през непроходимата гора, над тях се извила и буря. Според Дион Касий, земята станала хлъзгава и „много коварна, върховете на дърветата се огъвали и изправяли, създавайки допълнителен смут“. Вече римляните „не се движели в редици“, а „в безпорядък и в паническо бягство с колесниците и невъоръжени“. Точно този момент избрал Арминий за атака. По цялата колона хората му пращали град от копия, пронизващи компактната маса.

Въпреки всичко римляните отблъснали първите атаки, и то за дълго време, което им позволило да изградят груба ограда от колове. На следващата сутрин, щом повечето колесници изгорели, в „по-организиран строй“ те излезли в откритото поле. Но това било временна отсрочка, защото веднага щом продължили похода си в гората, заобиколила ги отвсякъде, херуските подновили атаките си. Загубите били ужасяващи.

Римляните пак спрели да нощуват. Но щом тръгнали на следващата сутрин, били застигнати от по-силна буря, която не им позволявала „нито да се придвижат напред, нито да застанат на едно място в безопасност, а ги лишила и от способността им да използват оръжията си. Те не можели да държат нито лъковете си, нито копията си, защото кожените им щитове били подгизнали от вода.“

Но още по-важно било, че римляните нямали пространство за строяването на войските си и трябвало да се бият в безпорядък. Възползвайки се от това, воините на Арминий, жадни за кръв, лесно проникнали в римските редици. Вар и „неговите знаменити офицери, страхувайки се да не бъдат пленени живи или убити от най-лютите си врагове“, решили да се самоубият, нанизвайки се на мечовете си. Само част от кавалерията, командвана от Нимоний Вала, успяла да се промуши напред. Останалата римска армия, както съобщава историкът Велей Патеркул, била „избита до крак, като врага ги колел като животни“.

Пленените, между които имало жени и деца, били разпъвани на кръст, погребвани живи или принасяни в жертва на боговете. Когато синът на Друз Германик след няколко години посетил тези места, той видял белеещи се кости, части от копия, конски крака и черепи, закачени по дърветата.

Луций Седиций, командващ военния лагер в Алисо, показал как трябвало да се отблъскват хората от племето херуски, въпреки че имал по-малко мъже, отколкото Вар. Той направил пробив през нощта и независимо че пътят му бил задръстен от много цивилни граждани, успял да стигне до Ветера, където бил посрещнат от Луций Аспрен, начело на два легиона. Едва тогава Арминий наредил на хората си да се оттеглят.

Сякаш за да потвърдят мащаба на катастрофата, предзнаменованията за гибелта били много впечатляващи. Според Дион Касий храмът на Марс бил поразен от светкавици, Алпите изглеждали така, сякаш щели да се срутят, а „статуята на Свободата в провинция Германия, която гледала към вражеската територия, се обърнала с лице към Италия“. Когато на Август му съобщили лошите новини, той „разкъсал одеждите си… и изстенал жестоко… защото очаквал, че врагът ще се отправи срещу Италия и самия Рим“. Биографът Светоний описва, че „той оставил брадата и косата си да растат за няколко месеца“ и бил заварван да си удря главата във вратите, крещейки: „Квинтилий Вар, върни ми обратно легионите!“

С няколкото римски граждани във военна възраст, подготвени да се присъединят към войските, изгубените легиони никога нямало да бъдат заместени. Германик пак завладял немските племена и пак стигнал до река Елба през 13 г. сл.Хр., но там никога не се установила сигурна граница. После римляните се изтеглили до река Рейн, която пак се превърнала в североизточната граница на империята.

Подценявайки немските племена и надценявайки силата на войските си, не осъзнавайки, че те изгубили бойния си дух в бездействие, Вар разрешил да бъде заведен в местност, даваща на врага огромно предимство. Последвалата катастрофа разрушила мита, че легионите били непобедими. Римският престиж на изток от Рейн получил удар, от който никога не се възстановил.

Втори кръстоносен поход

За разлика от първия кръстоносен поход, вторият се превърнал във фиаско. Предприет през пролетта на 1147 г. уж за да се спечели загубената франкска провинция Едеса (в днешна Турция) той се провалил през следващата година, като не постигнал нищо, защото неговите самоуверени лидери не се споразумели относно общата цел.

Първият призив за кръстоносен поход бил за освобождаването на Йерусалим, Свещения град, от неговите мюсюлмански завоеватели, селджукските турци. Той бил отправен от папа Урбан II 50 години по-рано на църковния събор в Клермонт през ноември 1095 г. Той отговорил на вика за помощ, отправен от византийския император Алексий Комнин, чиито поданици били пропъдени отвсякъде, освен от крайбрежните райони в Мала Азия от селджукските турци, едно турско племе, разположено отвъд североизточната граница на Левант.

С виковете „Deus vult“ („По Божията воля“) отговорът бил незабавен и поразителен. И обикновени хора, и благородници предложили услугите си доброволно, като облекли туники с кръст отпред, за да обозначат свещената си кауза. Сред първите пристигнали в Константинопол през 1096 г. била и една буйна група, командвана от популярния оратор Петър Пустинника. Независимо от съвета на Алексий Комнин да изчакат основната кръстоносна войска, последователите на Петър били нетърпеливи да продължат напред. Преминавайки с ферибот през Босфора на 6 юни те били обсадени при Кибот и почти изтребени до крак.

Основната войска от 4000 рицари с коне и 25 000 пехотинци имала по-добър късмет. Организирани в четири основни контингента, водени от принца на Нормандското кралство на Южна Италия и от принцовете на Тулуза, Фландрия, Франция и Долна Лоара, те били предимно френскоговорещи и станали известни като „франките“. Преди да напуснат Константинопол, те обещали на императора, че ще възстановят всяка от отнетите му територии и положили клетва за вярност за всяка земя, завоювана отвъд границите.

През юли 1097 г., подкрепени от византийски войски, кръстоносците победили турците в Дорилея и през следващия юни, след дълга обсада, превзели град Антиохия. Йерусалим, който бил в ръцете на фатимидите от Египет, бил обграден през юни 1099 г. и успешно щурмуван след месец. Неговият пръв господар след края на кръстоносния поход бил Годфроа дьо Буйон, дук[5] на Долна Лотарингия. Но той починал след година и бил сменен от брат си, Балдуин дьо Булон, който бил провъзгласен за крал на Йерусалим през ноември 1100 г. Следващите 18 години, Балдуин увеличил своите владения, завоювайки пристанищата Кесария, Акра, Бейрут и Сидон.

Били създадени още три държави в резултат на кръстоносния поход. Най-близката до Константинопол била Едеса, разположена на горното поречие на Ефрат, населявана предимно от арменци и сирийци. Тя била основана от Балдуин и оставена във владение на братовчед му Балдуин де Бурк, когато първият поел властта над целия Йерусалим през 1100 г.

Княжеството Антиохия било управлявано от Боемунд, нормандски принц от Южна Италия, вместо да бъде върнато на императора. След смъртта на Боемунд през 1111 г., неговият племенник Танкред поел властта. Последната новосъздадена държава Триполи, затворена между Йерусалим и Антиохия, била управлявана от Раймон дьо Сен Жил, дук на Тулуза от 1109 г.

Но докато франките контролирали крайбрежния район от Антиохия до пустинята Синай, границата се изразявала в тънка размита ивица и всичките им опити да навлязат през нея на изток, към мюсюлманските градове Алепо, Хомс и Дамаск, пропадали. Вместо това селджукските турци направили пробив и тръгнали напред, когато Занги, управителят на Алепо, завоювал Едеса през 1144 г.

Научавайки тези новини, кралица Мелисанде Йерусалимска и Раймон Антиохийски незабавно изпратили пратеници в Рим, за да помолят за помощ. През декември 1145 г. папа Евгений III отговорил на зова за помощ, издавайки папска була, в която призовавал крал Луи VII от Франция, всички принцове и преданите на държавата поданици да тръгнат заедно и да спасят източния християнски свят. В отплата той им обещал сигурност за притежаваните от тях земни блага и опрощение на всичките им грехове.

Набожният крал Луи, едва 26-годишен, отвърнал на призива ентусиазирано, както и неговите васали, след като чули проповедта на Бернар от Клерво, канонизиран през 1174 г. след смъртта си, за новия кръстоносен поход, състояла се във Везел през март 1146 г. Дори Конрад III, император на Германия, бил спечелен от сладкодумството му и потеглил първи на поход през май 1147 г. Войската му била от 20 000 въоръжени мъже и пилигрими, включително и двама крале, негови васали, Владислав от Бохемия и Болеслав IV от Полша, един контингент от войници от Долна Лоара, командван от епископа на Мец, и много немски благородници, начело с неговия племенник и наследник, Фредерик, дук на Швабия.

Но се получило напрежение между немците, славяните и френскоговорещите от Лоара, и Конрад, който бил 50-годишен мъж, с болно тяло и слабохарактерен, и не можел да ги контролира. Затова той отстъпил голяма част от своята власт на амбициозния си, но неопитен племенник.

На 20 юли, полагайки клетва за ненавреждане на византийския император Мануил Комнин, Конрад и армията му пресекли река Дунав и навлезли в територията на Византия. Но щом напуснали София, хората на Конрад започнали да плячкосват селата, посичайки всички по пътя си. Мануил изпратил войски да контролират кръстоносците, но това само влошило ситуацията, защото немците и византийците често стигали до сблъсъци.

Междувременно крал Луи, придружен от жена си Елеонор Аквитанска, от неговия брат, дука на Дроа и от дуковете на Навара, Фландрия и Тулуза, тръгнал през юни от Мец. По-дисциплинирана от немската, на френската армия й липсвал само един добър командир вместо Луи, който лесно се влияел от мнението на жена си и брат си. Те пристигнали в Константинопол на 4 октомври, а дотогава неуправляемите немци пресекли Босфора, откъдето се придвижвали към Анатолия.

Техният водач Стефан, който бил начело на императорската стража, ги посъветвал да останат на контролираната от императора територия, следвайки крайбрежието до Аталия. Но подценявайки врага си, те поели през прекия, ала опасен път покрай полуострова. На 15 октомври Конрад напуснал Никея с основната си бойна сила. Следващите осем дни, докато била още във владенията на Мануил Комнин, армията му била добре нахранена, но когато навлязла в турска територия, тя веднага почувствала липсата на вода и храна.

На 25 октомври, приближавайки река Батис, близо до Дорилея, те били изненадани от селджукската армия. Доста от немските рицари били слезли от конете си, за да си починат, а пехотата била жадна и уморена. Битка не се състояла, защото внезапните атаки на турската лека конница разпръснали немските редици като овце. Отначало Конрад се опитвал да сплоти войниците си, но до вечерта приел поражението и избягал в Никея с шепа оцелели. Девет десети от армията и запасите му били изгубени.

Французите научили за немското поражение, когато стигнали до Никея в началото на ноември. Съветвайки се с Конрад, който нямал друг избор, освен да се присъедини към тях, Луи решил да се придвижват по крайбрежния път. Но този маршрут имал своите недостатъци. Конрад се разболял и се върнал в Константинопол. Останалите му войски, заедно с французите, трябвало да преживеят кошмара на зимния поход през безлюдни и мрачни планини, с недостатъчно запаси. Честите набези на турците още повече влошавали положението. Те стигнали до Аталия в началото на февруари, докато на Луи и рицарите му им дошло твърде много. Поради това те продължили до Антиохия с кораб, оставяйки разюзданите френски и немски пехотинци да ги следват пеша. Полугладни и нападани от турците по пътя, едва половината от тях пристигнали живи.

Луи бил посрещнат с ентусиазъм в Антиохия от принц Раймон, който бил чичо на жена му и много се страхувал от турците. Занги бил убит от един франкски евнух преди две години, но неговият син и наследник, Нур ад-Дин, бил още по-страшен. Установявайки се покрай християнската граница от Едеса до Хама, той изкарал цялата предишна есен, лишавайки постепенно княжество Антиохия от всичките му земи източно от река Оронт. Затова не било изненада предложението на Раймон за съвместна офанзива срещу Нур ад-Дин и могъщата му база в град Алепо.

Независимо от ентусиазма на повечето от рицарите му, Луи още се колебаел. Той ревнувал очевидната привързаност на жена си към чичо й и затова се противопоставил на страстната й поддръжка на плана на Раймон. Оправдавайки се с кръстоносната си тържествена клетва, повеляваща му преди предприемането на каквато и да е кампания, първо да отиде в Йерусалим, той тръгнал към Свещения град, придружен от недоволната си жена. Пристигайки през май, той открил Конрад, който вече се бил възстановил, и неговите принцове, вече в резиденциите си.

Когато всичките кръстоносци пристигнали в Палестина, младият син на кралица Мелисанде, крал Балдуин III, ги поканил на голям събор в Акра на 24 юни 1148 г. Забелязвало се отсъствието на владетелите на другите франкски градове: принц Раймон бил още в Антиохия; дук Жослен Едески се скрил в останалите си владения в Турбесел; дук Раймон Триполитански отказал да посети събора, след обвинението в убийство на Тулузкия дук, негов съперник с претенции към земите му.

В тяхно отсъствие на събора било решено да се концентрира цялата налична сила и мощ срещу Дамаск. „Това било безразсъдно решение — написал историкът Стивън Рънсиман, описващ кръстоносните походи. — Дамаск бил богата плячка, а неговото завладяване веднъж завинаги щяло да отреже пътя на египетските и африканските мюсюлмани към религиозните им събратя в северна Сирия и Изтока. Но от всички мюсюлмански държави само Дамаското кралство Бурид желаело да остане в приятелски отношения с франките, понеже, гледайки в бъдещето, то осъзнавало, че наред с франките, другият му главен враг бил Нур ад-Дин.“

Да се атакува Дамаск, отбелязал Рънсиман бил „най-сигурният начин да се хвърлят владетелите му в ръцете на Нур ад-Дин“. Но бароните от Йерусалим били алчни за плодородните земи на кралство Бурид и още преживявали болезнено неуспешния си опит за нападение над териториите на Дамаск предната година. За кръстоносците Дамаск оставал град, пълен със свещени видения. Алепо нямал духовно значение.

Независимо от загубите в Анатолия и липсата на подкрепа от другите франкски държави, християнската армия, тръгнала от Галили в средата на юли, била най-силната армия, съществувала някога от 50 000 души. Те направили лагер в периферията на овощните и други градини около Дамаск на 24 юли. В това време Унур, владетелят на Бурид, наредил на губернатора си да изпрати подкрепление и пратил вестоносец със съобщение до Алепо, молейки Нур ад-Дин за незабавна помощ.

На следващия ден армията на Дамаск се опитала да задържи кръстоносците в село Ал-Миза, южно от града, но превъзхождащата я по численост кръстоносна войска я принудила да се оттегли зад градските стени. Следобед кръстоносците завладели всички овощни градини и взели да режат дърветата и да си правят огради. Не след дълго начело с Конрад те тръгнали към Рабуа на река Барада, точно под стените на града. Убедени, че краят наближава, жителите на Дамаск барикадирали улиците, очаквайки последната решителна битка.

Но помощта идвала. На следващия ден подкрепленията от всички провинции навлезли в града през северните порти. Унур веднага предприел контраатака, изтласквайки кръстоносците извън градските стени. Нападенията продължили и следващите два дни, докато турските партизани в това време проникнали между християнските войски през овощните градини. Понеже лагерът им бил обект на постоянни атаки, предводителите на кръстоносците придвижили армията си към полето отвъд източната градска стена, където турците нямало да намерят прикритие. Това било грешка, тъй като на новото място нямало вода, а освен това гледало към най-укрепената позиция от градските стени.

Понеже войските му постоянно нараствали и в очакване на Нур ад-Дин, Унур засилил атаките си. Сега вече лагерът на кръстоносците бил обсаден, а не Дамаск. Но предводителите на кръстоносците още спорели за съдбата на Дамаск след пленяването му. Кралица Мелисанде и бароните от Йерусалим искали да го включат в състава на кралството като феодално княжество, а за негов владетел да изберат Ги Бризбър, настоящ господар на Бейрут; Тиери Елзаски граф на Фландрия пък искал там да се създаде полунезависима територия, като Триполи, и бил подкрепен от император Конрад, крал Луи, а също и от крал Балдуин, чиято природена сестра била съпруга на Тиери.

Когато местните барони установили, че кралете са благосклонни към Тиери, загубили интерес към начинанието. По-късно дори се появил слух, че те участвали в таен заговор с Унур и огромни суми пари били превеждани в двете посоки между Дамаск и двореца в Йерусалим. Унур ясно им заявил, че ще скъса съюза си с Нур ад-Дин, ако кръстоносците веднага се оттеглят. Нур ад-Дин вече бил в Хомс, където договарял условията си, при които щял да помогне на Дамаск. Едно от тях било войските му да бъдат приети вътре в града, нещо, което Унур естествено искал да избегне. Но при всички положения франките нямали голям избор. Те дори не можели да очакват подкрепления, докато идването на Нур ад-Дин било неизбежно.

Научавайки за последните доводи, Луи и Конрад били шокирани и обвинили местните барони в нелоялност. Но без тях, те не можели да постигнат нищо, затова и неохотно отменили атаката. Призори на 28 юли, четири дни след пристигането си, кръстоносците вдигнали лагера си и се оттеглили към Галили. Но ако Унур наистина заплатил откуп на християните да се оттеглят, той не ги оставил да си тръгнат с мир. Използвайки леката си конница, въоръжена с копия, той ги преследвал на всеки инч по пътя им. Докато кръстоносната армия пристигнала в Палестина, в началото на август, хиляди мъртви коне и мъже покривали пътя до Дамаск.

Фактът, че такава огромна войска изоставила целта си само след четиридневна битка, бил сериозен удар върху християнския престиж. Ореолът на непобедимост, създаден след първия кръстоносен поход, бил накърнен завинаги. Но все пак не било необходимо вторият кръстоносен поход да завърши по този начин. „Нито едно средновековно начинание не започнало с такива огромни надежди — написал Рънсиман. — Планирано от папата, вдъхновено от златното сладкодумие на Свети Бернар и водено от двама от най-големите владетели на Западна Европа, то обещавало много за великолепието и спасението на християнския свят.“

Вместо това то само „вгорчило отношенията между западните християни и византийците почти до пълното им прекратяване. Освен това породило подозрение между новопристигналите кръстоносци и франките, населяващи източните държави; отдалечило западните франкски принцове един от друг, което в крайна сметка предизвикало обединението на мюсюлманите. Това било катастрофа за репутацията на християните и за репутацията на франките като юначни и храбри воини.“ И всичко това станало само заради „безрезултатната глупост“ на неговите водачи, които не могли да се споразумеят относно общата цел и направили фаталната грешка да подценят врага си.

Последната позиция на Къстър

Унищожението на генерал Къстър и на голяма част от кавалерията му от сиуксите и шайените (индиански племена) близо до река Литъл Бигхорн, в щата Монтана на 25 юни 1876 г. било дълго време посочвано в американската история като героично поражение. Но всъщност то било един мръсен епизод, характеризиран с голата амбиция на Къстър, липсата на всякакво зачитане и внимание към хората му, както и с глупавото му презрение към врага.

Джордж Армстронг Къстър бил роден в Ню Ръмли, щата Охайо, през декември 1839 г. Той бил син на местен фермер и ковач. Но неговият дядо, офицер от Хесен на име Къстър, се борил на страната на британците по време на Американската война за независимост и още от ранно детство желанието на Къстър било да стане войник. Благодарение на покровителството на местен конгресмен, то било задоволено и през 1857 г. той бил изпратен в американската военна академия в Уест Пойнт. По време на обучението си там той не се отличил с нищо особено. След четири години се дипломирал едва на последно място във випуска си през 1861 г. „Уест Пойнт“ никога не е бил огорчаван с толкова слаб ученик, коментирал един от биографите му, а Къстър сочел времето си там като пример, който бъдещите кадети трябвало да избягват.

Нещата станали още по-лоши. Няколко дни след дипломирането му през юни, когато бил на поста си като стражеви офицер, той не могъл да предотврати побоя между двама кадети. Понеже военният съд го обявил за виновен за нарушение на служебните си задължения, кариерата му щяла да приключи, ако тогава не се била развихрила Гражданската война. Било му наредено да се яви на служба в 2-ра кавалерия (в Северната армия), където бил похвален за храбростта си при поражението над Съюза в първата битка при Бул Ран през юли 1861 г.

Войната била идеалната среда за безразсъдната смелост на Къстър, която му осигурила бързо повишение. През 1862 г. той прегазил през река Чичахомини пред самите войски на Конфедерацията, за да види дали тя може да се премине в брод. Научавайки за тази „отчаяна храброст“, командирът на Съюза, генерал Маклилън, назначил Къстър в щаба си като капитан на доброволците. През юни следващата година, след още по-голяма храброст в битката при Алди, той бил назначен за бригаден генерал на доброволческата кавалерия.

Много битки преминали, но славата на Къстър растяла. През октомври 1864 г., 24-годишен, но вече обявен от генерал Шеридан за „лейтенанта, на когото можело винаги да се разчита“, Къстър бил повишен временно в генерал-майор на доброволците и му било поверено командването на 3-та кавалерийска дивизия. Той използвал това през следващата пролет, за да преследва отстъпващата армия на генерал Лий от Ричмънд, пленявайки по пътя войници, коли и пушки. И благодарение на Къстър се развял белият флаг на Конфедерацията сутринта на 9 април 1865 г. в Апоматокс. „Не познавам друг — написал Шеридан, — който да е допринесъл повече за този щастлив резултат, отколкото Къстър.“

Той станал национален герой, който веднага бил разпознаван по дългите си златисторижи къдрици и необикновена униформа от костюм в маслиненосиво, украсен със златен ширит, с кавалерийска шапка и червено шалче на врата. Това шалче той носел винаги, за да можели хората му лесно да го разпознават по време на битките.

Щом войната приключила, звездата на Къстър започнала да залязва. Демобилизиран от доброволческата военна служба през февруари 1866 г., той загубил почетния си ранг и си възвърнал действителния чин на обикновен капитан. През юли бил повишен за последен път в чин полковник и му било поверено командването на новосформираната 7-ма кавалерия. Официално Къстър си останал полковник, въпреки че обичайно се обръщали към него с почетното му звание генерал, най-високия пост, до който достигнал.

През 1867 г., след като взел участие в неуспешната кампания, командвана от генерал Уинфилд Скот Ханкок за покоряването на мародерстващите шайени, Къстър отново бил изправен пред военния съд по обвинение за своеволно отсъствие и в неупълномощена екзекуция на дезертьорите. Той бил обявен за виновен, но предвид смекчаващите вината обстоятелства и липсата на достатъчно доказателства бил осъден на отстраняване от служба за една година. Но генерал Шеридан, неговият стар наставник, се намесил и Къстър бил призован на военна служба по-рано, за да се присъедини към новата експедиция срещу шайените на Черния чайник. На 27 ноември 1868 г. Къстър повел мъжете си в изненадваща атака призори срещу селото на племенния вожд на шайените близо до река Уашита. Тази атака не срещнала съпротива, макар че Къстър по-късно твърдял, че в нея били убити 103 червенокожи. Всъщност воюващите шайени били само 11 души, включително и племенният им вожд Черния чайник. Останалите в селото индианки, деца и старци били заклани като добитък. Това била „единствената победа на Къстър“ на бойното поле.

Пак през 1868 г. федералното правителство подписало договор със сиуксите, отреждайки им тяхно законно място за живеене, съставляващо западната половина от територията на днешния щат Южна Дакота. Но след 6 години всичко се променило, защото експедиция, водена от Къстър, открила злато в Черните хълмове, които били част от територията на сиуксите. Тази информация довела до приток от алчни заселници, което принудило сиуксите и техните съюзници шайените да ловуват и да извършват набези извън териториите си.

В края на 1875 г. много сиукси напуснали резервата си и тръгнали на изток към дивата земя между река Йелоустоун и планините Бигхорн в Южна Монтана. Тук сиуксите хункпапа, командвани от племенния си вожд Седящия бик, се обединили с шайените. Президентът Юлисис С. Грант упълномощил министерството на войната да предприеме наказателна акция. Планът, създаден от генерал Шеридан, бил 3 военни колони да се съсредоточат към територията на червенокожите на Седящия бик. Генерал Джордж Крук с 800 души щял да се придвижи от форта Фетерман в Източен Уайоминг; полковник Гибън с 450 души щял да тръгне от форта Шоу в Западна Монтана на югоизток; и накрая генерал Тери, начело на цялото командване, щял да се придвижи начело на колона от 1250 души западно от форта Ейбрахам Линкълн в Дакота.

Къстър се надявал да поеме командването на 3-та колона. Но в средата на март 1876 г. той бил извикан във Вашингтон, за да свидетелства пред комисията на конгреса, разследваща измамите в индианските служби, където той разкритикувал остро Уилям Белкнап, бившия министър на войната. Президентът Грант, личен приятел на Белкнап, в отговор на това забранил на Къстър да се присъедини към кампанията. Само благодарение намесата на генералите Шеридан и Тери, които разчитали на Къстър, Грант му позволил да води своята кавалерия под командването на Тери.

Първата колона, която трябвало да влезе в битка, била тази на Крук. На 17 юни той се натъкнал на банда дезертьори от 1000 души шайени и сиукси до тясното заливче Роузбъд в южна Монтана. Въпреки че индианците ги изненадали, организирайки бърз поход през нощта, хората на Крук не отстъпили от позициите си, убивайки около 35 червенокожи. Девет американци били убити и един разузнавач от племето шошон. На следващия ден, опасявайки се от друга атака, Крук решил да се оттегли и индианците счели, че са постигнали победа.

Междувременно колоната на Тери напуснала форт Ейбрахам Линкълн на 17 май. Тя включвала цялата 7-ма кавалерия, командвана от Къстър, три и половина пехотни роти и една батарея, въоръжена с оръдия „Гатлинг“, един влаков вагон и едно стадо с говеда. Общо наброявала 1018 войници, 30 разузнавачи от племето рий и 190 цивилни граждани на служба във войската. Било съобщено, че индианските лагери се намирали до река Литъл Бигхорн, която се стичала на север в Бигхорн, а оттам продължавала към река Йелоустоун. Тери решил да се придвижи на запад, за да стигне до река Йелоустоун и след това щял да следва горното й течение.

В средата на юни той се срещнал с колоната на Гибън и те продължили заедно по течението на река Йелоустоун. След няколко дни разузнавателният отряд, командван от майор Рено, заместника на Къстър, открил индианска пътека, водеща от заливчето Роузбъд към река Литъл Бигхорн. По това време разузнавачите на Тери видели пушек от долината на Литъл Бигхорн. Изглеждало, че установили мястото на вражеския лагер.

Тази нощ Тери, Гибън и Къстър се срещнали на борда на парахода „Далече на Запад“, закотвен там, където се пресичали река Йелоустоун и заливчето Роузбъд, и изготвили план за атака. 7-ма кавалерия, командвана от Къстър, която била най-силна и гъвкава, щяла да се придвижи към Роузбъд и да стигне на изток от мястото, където бил индианският лагер. Тери и Гибън, заедно с останалите, щели да тръгнат по течението на реките Йелоустоун и Литъл Бигхорн. Така индианците щели да попаднат в капан. Датата за атака била определена за 26 юни.

Научавайки детайлите на плана лично от генерал Тери, майор Бризбин от 2-ра кавалерия заявил, че Къстър само с 675 души не е достатъчно силен. Бризбин предложил да му изпрати подкрепление от 4 свои роти, заедно с подвижната си колона, и помолил Тери да оглави командването. Но Тери отказал, като обяснил, че гордостта на Къстър била накърнена от критиката на Грант и той се нуждаел от втори шанс, за да се самооправдае начело на 7-ма кавалерия. Когато Бризбин все пак настоял, Тери му казал да говори направо с Къстър и да му предложи дори целия си батальон. Само ако Къстър се съгласял, Тери щял да поеме командването. Бризбин направил точно това, предупреждавайки Къстър, че разузнавачите са изброили, че индианската войска се състояла от 3000 червенокожи. Къстър отговорил, че 7-ма кавалерия ще се справи с всичко. Бризбин му предложил да вземе поне няколко оръдия „Гатлинг“. Къстър се съгласил, но след час променил мнението си, защото лафетите на оръдията щели да забавят похода им.

Бризбин не бил единственият притеснен офицер. Гибън, артилерийски инструктор в академията в Уест Пойнт, когато Къстър бил там кадет, се опасявал, че „усърдието на кавалериста ще го принуди да се движи напред прекалено бързо“. Преди Къстър да тръгне на 22 февруари, той му казал: „Виж, Къстър, не бъди алчен, изчакай ни!“

Отговорът на Къстър останал неизвестен. Гибън казал, че: „Той отговори весело, махна с ръка и тръгна на път.“

Заповедите, получени от Къстър, били строго определени. „Вместо да продължи веднага към долината на Литъл Бигхорн, дори и пътеката към вражеския лагер да водела натам“, си спомня Гибън, на Къстър му било наредено да „продължи към Роузбъд, да стигне планините и после да поеме на запад, откъдето да слезе при долината на река Литъл Бигхорн“. Но той пренебрегнал заповедите.

На 24 юни, докато се придвижвал към Роузбъд, разузнавачите на Къстър открили индианска пътека, която те пресекли, стигайки до скорошен индиански лагер. Следите от многобройни палатки, показвали, че индианската войска била много по-голяма от очакванията на Къстър. Продължавайки към заливчето, където пътеката била широка около миля, земята била така набраздена от конски копита, че изглеждала като изорана. Разузнавачите от племето крау открили скалповете и брадите на убити бели мъже и ги занесли на Къстър. Макар и разтърсен от гледката, той казал на разузнавачите, че големият бял баща от Вашингтон го изпращал да завладее тези индианци, които убивали белите мъже. Той също можел да бъде убит, казал Къстър, но преди това сиуксите щели да изпитат неговия гняв.

Те лагерували за последен път този следобед. Къстър нямал търпение да влезе в сражение и наредил да започне нощен поход по дългия склон към платото, делящо Роузбъд от Литъл Бигхорн. Изглежда, не се притеснявал, че не му достигали още 20 мили, за да стигне до мястото, което трябвало да пресече. По-късно Тери заявил, че ако Къстър бил оцелял, той щял да го даде на военен съд за неподчинение.

В 11 часа вечерта, с разузнавачите от племената рий и крау начело, те тръгнали по склона, като не направили опит да прикрият шума от конските копита, дрънчащото въоръжение и рева на товарните мулета. Сутринта на следващия ден, на 25 юни, разузнавачите открили хълм, гледащ към долината на Литъл Бигхорн. Един бил изпратен обратно да уведоми Къстър, който с останалата част от полка бил спрял на 10 мили източно и закусвал с бекон и кафе. Пушекът от лагерните огньове се виждал от хълма, което означавало, че той можел да се види и от всеки индианец в околността. Съвсем ясно било, че Къстър не се притеснявал, че врагът щял да открие местоположението му.

Пристигайки с полка си сутринта на хълма, Къстър го изкачил и взел стар телескоп от един разузнавач. Въпреки че не видял индианското селище, разузнавачите му го уверили, че долината била така покрита от индиански палатки, сякаш била опакована с бял чаршаф. Мич Бойер, разузнавач-метис, му казал, че това било най-голямото стълпотворение от индианци за последните 30 години. Къстър пак не се притеснил и наредил на полка си да продължи придвижването. Те щели да атакуват веднага щом станело известно местоположението на индианците.

Около обяд, щом прекосили платото, Бойер посъветвал Къстър да бъде предпазлив. Те щели да се сблъскат с много индианци. Къстър му казал, че ако се страхувал, можел да остане отзад. Бойер му отговорил, че той щял да го последва навсякъде, но ако навлязат в долината на Литъл Бигхорн, нямало да излязат живи оттам.

Следобед, още в подножието на хълма, на 12 мили югозападно от селото на Седящия бик, Къстър наредил временно да спрат. Независимо че още не знаел размера и местоположението на вражеския лагер, Къстър решил да атакува. До момента положението не било толкова лошо и той взел фаталното решение да раздели отряда си на групи, които да се придвижат към лагера от различни посоки. Капитан Бентийн трябвало да застане начело на 3 роти, с които да търси „лошите земи“ (неплодородни почви) от лявата им страна. Ако срещнел индианци, трябвало да ги нападне и да предупреди Къстър за това. Майор Рено трябвало да поеме командването на други 3 роти, които щели да се отправят по долината, преди да пресекат Литъл Бигхорн. Неговата задача също била, ако срещне индианци, да ги атакува незабавно. Къстър щял да последва Рено с 5 роти и да подкрепя всяко нападение. Капитан Макдугъл трябвало да стои най-отзад с 1 рота и да пази товарните мулета.

Бентийн не вярвал в начинанието: „Не е ли по-добре да държим целия полк заедно, генерале? Ако лагерът е толкова голям, колкото казват, ние ще се нуждаем от всеки човек.“

„Имаш си заповедите“, отговорил му Къстър.

По-късно Бентийн признал, че не вярвал Къстър да има конкретен план за битка и че неговата „безсмислена задача“ била да върви „по долината, търсейки нещо“. След като яздил нагоре и надолу по хълмовете около 10–15 мили и след като конете му достатъчно се уморили, Бентийн решил, че индианците били много мъдри, за да се бият върху такава неравна повърхност, и решил да се върне обратно. Със заповедта „Отклонете се надясно!“ той насочил мъжете обратно към долината.

В това време Рено, яздейки преди Къстър, пресякъл Литъл Бигхорн и се натъкнал на голям сиукско-шайенски лагер напряко през долината. Следвайки инструкциите на Къстър, той продължил напред с намерението да атакува южния му край. Но му оставали само 500 ярда, когато стотици яздещи сиукси се появили откъм селото, принуждавайки го да спре и да нареди на хората си да оформят фронт за схватка. Двама от войниците му не успели да спрат и се спуснали в кариер към селото. Там те били свалени от седлата, бити, промушени с ножове и накрая скалпирани.

Техните другари споделили съдбата им. Много по-малобройни и въоръжени с по-малко пушки, те скоро щели да бъдат обходени по фланговете, когато Рено им наредил пак да се качат на конете и да се оттеглят към близките памукови дървета при завоя на Литъл Бигхорн. Веднага щом пристигнал там, Рено попитал разузнавача Кървавия нож, фаворит на Къстър, какво щели да направят индианците? Но преди той да отговори, го ударил куршум в главата, разпръсквайки мозък върху лицето на Рено. Всички казали, че шокът паникьосал американския офицер и той изкрещял: „Всеки, който иска да избяга, да ме последва!“

Така започнало отстъплението извън дърветата, надолу по долината, където реката можела да се премине в брод, и нагоре към безопасното място върху скалата. Преследвани от крещящите индианци, повечето войници били свличани от седлата на конете и скалпирани. Други били убити още между дърветата. Веднага щом войниците избягали, индианките, старците и децата хукнали от селото да събличат и осакатяват мъртвите тела. Черният лос, 13-годишен сиукс, скалпирал войник, докато бил още жив. Но ножът му бил тъп и скалпираният войник надал такъв рев, скърцайки със зъби, че Черният лос трябвало да го застреля.

Повечето от отряда на Рено се изкачили по скалата, макар че 11 били ранени. Те оставили след себе си 32-ма убити войници. Рено бил един от първите, достигнали до безопасно място.

Когато чул шума от изстрелите, Къстър не се втурнал веднага в помощ на Рено. Вместо това изпратил куриер, който да накара кервана мулета с допълнителни амуниции да тръгне бързо с него, преди да завие надясно и да продължи по пътеката между хълмовете, граничещи с източната част на лагера, имайки намерение да атакува по фланга. Галопирайки миля и половина север, Къстър спрял хората си под сянката на един голям хълм. После той, трима офицери и ординарецът му се присъединили към разузнавачите на хребета на платото, откъдето можели да наблюдават селото с бинокли.

Огромният индиански лагер се състоял от шест области, всяка с отделно самоуправляващо се племе, които сякаш били заспали. Като се изключели кучетата, понитата, една шепа индианки и деца, селото изглеждало изоставено и без мъже. „Ура, момчета! Хванахме ги! — възкликнал Къстър. — Хванахме ги да дремят. Ще слезем долу и ще пленим селото!“

Къстър не разбрал, че палатките били пълни с червенокожи воини, които половината нощ празнували победата над Крук. Иначе той нямало да размахва толкова весело шапката си, галопирайки към лагера. Те яздели на север, докато препречващите се хълмове ги прикривали от селото. Изминавайки още миля, Къстър спрял и се обърнал към своя ординарец редник Мартини. „Искам да предадеш съобщение на капитан Бентийн — казал той. — Язди по-бързо и му кажи да тръгне незабавно. Кажи му, че селото е голямо и аз искам той да побърза да донесе със себе си допълнително амуниции.“

Адютантът Кук, съмнявайки се в емигрантския английски на италианеца, надраскал набързо: „Голямо селище. Бързо. Донеси пакети.“

Мартини, последният бял мъж, който видял Къстър жив, срещнал Бентийн при завръщането му от „лошите земи“. Но докато препускали към бойното поле, Бентийн забелязал, че отрядът на Рено организирал отбранителна линия на скалата, и решил да се присъедини към тях. Той не се подчинил на заповедите, но дали неговите 3 роти щели да спасят Къстър било съмнително. Бентийн по-късно извинил бездействието си, заявявайки, че всеки опит да се помогне на генерала бил равен на „самоубийство“.

Къстър не представлявал особено енергичен образ в деня на смъртта си. Било топло и той свалил палтото си от еленова кожа, като го навил зад седлото си. Вместо това носел морскосиня войнишка риза, светлочервеното си шалче и панталони от еленова кожа, затъкнати в ботушите му. Неговите къдрави кичури били подстригани и не се виждали под широката му кремава шапка. Той носел два револвера, но нямал нож.

Така пременен, Къстър водел своите мъже надолу по хълма с намерението да пресече реката срещу центъра на огромния лагер. Но когато наближили селото, те били обстрелвани от много сиукси от племето хункпапа и трябвало да се изкачат на платото от дясната им страна. Минути след това сиуксите от племето оглала, командвани от вожда Лудият кон, и шайените, командвани от вожда Двете луни, се появили откъм предната част на селото и блокирали пътя им за отстъпление.

Само рота L, командвана от зетя на Къстър, лейтенант Джеймс Калхун, оказвала някаква съпротива. Тя била първата, атакувана от спираловидните индиански маси, като в края на битката до всеки мъртвец лежали около 25–30 изстреляни куршума. Щом конете им хукнали да бягат, подплашени от индианските викове, повечето хора от рота Е, командвана от лейтенант Смит, се опитали да избягат надолу по тясното дере. Но то свършвало в задънен край и там били открити 29 тела, застреляни или пребити до смърт.

По-голямата част от 7-ма кавалерия умряла в 5 безредни ротни групи, които грубо оформяли буквата V, като на върха й се намирал самият Къстър. Но към края ротните структури се раздробили, понеже хората взели да се бият в по-малки бойни части, а телата им били разпръснати на територията на цялото плато. Къстър умрял заедно с 40 мъже и половината от офицерите си на последната позиция. Някои пуснали конете си на свобода, други ги убили, за да направят барикада, а много трупове на животни били открити в симетричен кръг с диаметър около 15 ярда.

Според шайените последният жив бил едър офицер с къдрави мустаци. Битката приключила и индианките, момчетата и старите хора събличали и осакатявали мъртвите тела, когато той се надигнал на левия си лакът и започнал да размахва пистолета си отдясно. Един сиукс тихо се приближил към него, взел пистолета от омекналата му ръка и го застрелял в главата.

Къстър бил убит с два куршума от лявата му страна и в лявото слепоочие. За разлика от другите голото му тяло не било белязано и не било скалпирано. Дъждът в лицето, който бил сиукс, може би го е познал и не разрешил да се мародерства над тялото му. Но повечето от хората му нямали този късмет. Наблизо неговият брат Том, командващ рота С, лежал с лице към земята, надупчен със стрели, а главата му била смазана. Той бил скалпиран, шията му прерязана, а стомахът му разрязан хоризонтално и вертикално, за да излязат вътрешностите му навън. Марк Келог, кореспондент на „Бисмарк Трибюн“, бил открит във високата трева, като скалпа му бил отрязан и липсвало едното му ухо. Лейтенант Кук, адютантът, загубил рошавите си бакенбарди, отрязани от Дървения крак, един шайен, който ги завързал на стрелата си и ги представил на възхитената си баба.

Кой уби генерал Къстър?

Точните обстоятелства около смъртта на Къстър при река Литъл Бигхорн никога не били изяснени. Нямало оцелели, които да разкажат, докато индианските разкази били крайно противоречиви… Около девет червенокожи са споменати в индианския фолклор като убийците на „дългокосия“. Един от най-достоверните разкази за последните мигове от живота му били предадени от индианец от племето арапахо, на име Уотърман, който яздил с шайените. Когато наближил бойното поле, той видял Къстър на върха на платото по ръце и колена. „Той беше с рана отстрани и от устата му се стичаше кръв. Изглежда, че наблюдаваше как го заобикаляха индианците. Четирима войници седяха около него…“

Лейтенант Джеймс Брадли, командващ разузнавачите от племето крау на генерал Тери, бил първият човек, който открил тялото на Къстър. „Изражението му беше като на заспал човек, който се наслаждава на спокойни сънища, — написал той, — а не като на човек, срещнал смъртта си между толкова ужасяващи сцени, като тези, на които станало свидетел това бойно поле. Чертите му не изразяваха нито ужас, нито страх, нито отчаяние.“

Той бил застрелян с два куршума. От лявата страна точно под сърцето и в лявото слепоочие. Лявата му страна била толкова кървава, че вероятно е починал от раната при сърцето си. Дупката на слепоочието му била чиста и смъртоносна. Капитан Бентийн, който добре огледал тялото на Къстър, смятал, че първият куршум бил изстрелян от разстояние от „Хенри“ или от „Уинчестър“.

Сержант Найп разказва, че го открил върху телата на двама или трима мъртви войници, като само част от гърба му докосвала земята. Той бил гол, само по чорапи, както били голи и мъжете около него. Дъното на единия му ботуш лежал до него, а кожената му част липсвала и вероятно била взета от индианките за мокасини.

Не е бил осакатяван. Поне така било казано на обществото. Все пак непубликувани писма предоставяли детайли за различни обезобразявания: отрязани бедра, отрязани уши, стрели, стърчащи от гърлата, и тъй нататък. Тази информация била скрита, заради жена му Елизабет.

Защо не е бил скалпиран, все още е мистерия. Една от версиите е, че неговият убиец, червенокож от сиуксите на име Дъждът в лицето, настоял тялото да бъде недокосвано като признание за куража му. Но по-достоверно е обяснението, че рядката му коса, оплешивяваща и късо подстригана, не си заслужавало да бъде трофей.

От 225 офицери, които яздили с Къстър надолу към индианското село, нито един не оцелял. Кърли, разузнавач от племето крау, имал претенции да е единственият оцелял, но всъщност той с другите индиански разузнавачи се измъкнали, преди да започне придвижването. Твърди се, че Мич Бойер му казал: „Отиди при другите войници и кажи, че всички сме убити. Този мъж ще ни вкара право в селото.“

Рено и Бентийн отишли накрая с хората си, за да разберат какво е останало от Къстър. Но когато пристигнали, за да се превърнат в свидетели на края на клането, те се спуснали веднага обратно към скалата, преследвани от индианците, които ги хванали там в капан. Обсадата продължила и през следващия ден, когато Бентийн окончателно поел цялото командване от ръцете на нерешителния Рено. Много благоразумно индианците не правили пробиви през отбранителния фронт на белите, предпочитайки да стрелят по сините якета с точен стрелкови огън. Общо 24 били убити, а 48 ранени. Мъчението накрая приключило следобед на 26 юни, когато индианците разтурили огромното си селище и се отправили на юг. На следващата сутрин войските на Тери и Гибън пристигнали.

В заключение 7-ма кавалерия загубила 281 души убити и 59 ранени в битката при река Литъл Бигхорн. Индианците загубили само 40 убити. Огромната разлика в броя на жертвите между войниците и необучените врагове е смразяваща. Не по-малко смразяващи са обаче глупостта на Къстър, неговото подценяване на индианския боен капацитет и самонадеяната му амбиция да спечели победа, преди основната бойна сила да се присъедини към него.

Исандлуана

На 22 януари 1879 г. в Исандлуана, въоръжени само с копия, зулусите причинили на британците най-катастрофалното поражение, преживявано някога от модерна армия срещу войници без пушки. Викторианска Англия била втрещена. Как е могло това да се случи? Отговорът бил прост. Макар и необучени диваци, зулусите били много дисциплинирани и цялото им общество било впрегнато в каузата на войната. Но лорд Челмсфърд, британският командващ, направил кардиналната грешка да не зачете техните военни способности.

В края на 20-те години на XІX век, благодарение на военния гений на Крал Шака, зулуската нация станала най-мощната в Южна Африка, като империята се простирала на голяма част от територията на днешната провинция Натал. 12-те години кървави завоевания оставили на бойното поле милиони убити хора и хиляди квадратни метри обезлюдена територия. В този вакуум се преселили белите колонизатори.

Когато крал Кетсшайо, племенник на Шака, наследил трона през 1873 г., Зулуландия била обкръжена от две страни от бързото разрастване на тези европейски общности. На юг била разположена британската колония на Натал, а на изток — бурската република на Трансваал. Но англичаните били най-голямата заплаха, понеже те се стремели към обединението на цяла Южна Африка само под тяхна власт. Тази британска политика получила кодовото наименование „Конфедерация“, а Бартъл Фрер, назначен за губернатор на Кейп и за пръв висш комисар за Южна Африка през 1877 г., получил за задача да я приведе в действие.

След пристигането си в Кейптаун през април 1877 г., Фрер получил съобщение, че Англия присъединила територията Трансваал, обявявайки я за колония. Негова главна задача сега било да неутрализира военната заплаха от зулуското кралство, което можел да постигне само чрез война за завладяването им. Но либералното правителство на Бенджамин Дизраели, тогава замесено в Балканската криза и във войната с Афганистан, не показало ентусиазъм да се намесва в нов конфликт. Казали на Фрер: „Отнасяй се към зулусите със снизхождение.“ Но той не възнамерявал да отстъпва и, използвайки забавената комуникация като извинение, се надявал да постави Лондон пред „свършен факт“.

Извинението, от което се нуждаел, му било предоставено от два малки гранични инцидента. През юли 1878 г. две от съпругите на Сихайо, знаменит зулуски индуана (племенен вожд), избягали в Натал със своите любовници. И в двата случая братът на Сихайо и тримата му синове проследили жените, отвлекли ги обратно и ги екзекутирали. Любовниците им останали невредими. В друг случай инспекторът в колониалната служба Смит и белият търговец Дейтън били арестувани от зулусите за един час на малък остров близо до зулуския бряг на река Туглеа.

Фрер обсъдил необходимостта от война с главния командир на имперските войски в Южна Африка, генерал-лейтенант Фредерик Тесигер, лорд Челмсфърд. На 11 ноември, когато недоволният Хенри Булвер, губернатор на Натал, му разрешил да събере войска от 7000 местни хора, Челмсфърд казал на Фрер, че вече бил готов да нахлуе в Зулуландия „ако било необходимо“. Това било последното парче от пъзела на Фрер.

След месец представителите на Фрер се срещнали с представителите на Кетсшайо при река Туглеа. Целта на Фрер била да се представят констатациите на граничната комисия, като арбитър в съперничеството между бури и зулуси за територията при Кървавата река на източната граница на Зулуландия. Комисията отсъдила в полза на зулусите, признавайки суверенитета им, но дала и на бурите право да живеят там. Фрер обаче направил решението на комисията условно чрез приемането на отделен ултиматум към него. Така решението щяло да влезе в сила след изтичане срока на ултиматума от 30 дни, когато трябвало да се изпълнят условията в него. Ултиматумът имал 13 искания.

Първите три трябвало да се изпълнят до 20 дни след влизането на ултиматума в сила. Те се свеждали до следното: братът на Сихайо и тримата му синове трябвало да бъдат изправени пред съд, освен това трябвало да бъдат платени 500 глави добитък като компенсация, като била наложена и допълнителна глоба от 100 глави добитък заради обидата, нанесена върху Смит и Дейтън. Следващите 10 искания били по-жестоки и засягали независимостта на зулуската нация. Те включвали разпускане на зулуската армия; изоставяне на военната политическа система на Шака; обявяване на екзекуциите по бързата процедура за незаконни; приемане за постоянно на заселването на британци в Улунди, столицата на Зулуландия. Фрер знаел, че Кетсшайо никога нямало да се съгласи на такива абсурдни условия.

Сериозно уплашени как ще ги посрещнат с тези вести, представителите на Кетсшайо се забавили две седмици преди да стигнат до кралския краал (така се нарича на езика на африкаанс местно селище) в Улунди. Но новините за ултиматума пристигнали преди тях, благодарение на Джон Дън, европеец, който живеел в Зулуландия и бил считан за приятел на зулусите. Кетсшайо и неговият велик съвет отхвърлили най-драконовските искания и предпочели да умиротворят Англия, изпълнявайки първите три от тях. На 18 октомври било изпратено съобщение по Дън, че Кетсшайо се съгласил да предаде мъжете, както и да плати глобите в животински глави, но помолил за отсрочка от допълнителни 20 дни, понеже реките били пълноводни и щяло да отнеме доста време да се съберат животните от Сихайо.

Фрер изобличил съобщението като „жалостиво извъртане“ и настоял британските войски да навлязат в Зулуландия, ако първите три искания не бъдели изпълнени навреме. Кетсшайо не успял да спази крайния срок и на 4 януари 1879 г. Фрер оставил в ръцете на лорд Челмсфърд изпълнението на вече поставените искания. След седмица, с изтичането на срока на 30-дневния ултиматум, Фрер обявил, че британските войски „пресичат границите на Зулуландия, за да получат репарации заради насилствени нарушения на британската територия“ и „за да изпълнят обещанията, дадени от Кетсшайо при коронацията му за по-добра форма на управление в държавата му“.

Лорд Челмсфърд, който получил задачата да завладее Зулуландия, бил 51-годишен, син на бившия председател на Камарата на лордовете. След присъединяването му към 95-та пехотна бригада, когато бил едва 17-годишен, той участвал в Кримската война. Неговата кариера била описана от един биограф, като „слаба откъм акции, но тежка откъм мирни споразумения“. Той бил обявен от своите началници за способен и надежден, макар и не особено талантлив. Но за подчинените си той бил непреклонен, резервиран и необщителен.

Въпреки това с армия от 17 000 души дори тежък и бавен генерал, като Челмсфърд, би могъл да се чувства уверен. Основният му проблем бил как да защити едновременно Трансваал и Натал, докато трябвало да разположи и достатъчно войски, за да срази зулусите. Той знаел от опит, че първият удар в местното военно дело трябва да бъде най-мощният. Но една масивна военна колона, придвижваща се към Зулуландия нямало да окуражи зулусите да атакуват; вместо това би могла да ги накара да нахлуят в беззащитния Натал. Затова той се придвижил към Улунди с три колони. Едната щяла да пресече река Туглеа и да се отправи на север; втората, придружена от самия лорд Челмсфърд, щяла да се придвижи на североизток от река Бъфало; третата колона щяла да се придвижи на югоизток от началото на притока на Кървавата река. Две допълнителни колони щели да бъдат резервни, като едната щяла да бъде разположена при средното течение на река Туглеа под хълма Кранц, за да защитава пътя към Питърмарицбърг; а другата щяла да бъде в Лунбърг в Трансваал, за да предотврати нападението на зулусите и да държи под око непредсказуемите бури.

Фрер нарочно определил времето на ултиматума така, че нахлуването на лорд Челмсфърд в Зулуландия да съвпадне с жътвата, когато повечето зулуски воини прибирали житото. Но в този случай дъждовете закъснели и реколтата още не била готова. Церемонията по събирането на първия урожай обаче се състояла както обикновено и зулуските бойни дружини били мобилизирани в Улунди, преди нападението.

Сутринта на 11 януари централната колона на Челмсфърд пресякла река Бъфало и навлязла в Зулуландия. Тя се състояла от 2 батальона от имперската пехота, 1 батарея от кралската артилерия, 1 рота от кралските инженерни сили, 2 батальона от местния военен контингент на Натал, 1 рота от наталските сапьорски войски и 1 смесена бригада от бели доброволчески конни войски. Общо колоната наброявала 1275 кралски пехотинци, 320 души от нередовната кавалерия, 132 души кралски артилеристи със 7 оръдия и 2566 кефирци от Натал, командвани от бели офицери. Никой от местните войници не носел униформа и само един на всеки десет души бил въоръжен с пушка, останалите носели копия, сопи и щитове. А като се включи и персоналът, и цивилните шофьори, съставът на колоната бил общо 4709 души. За да теглят оръдията, да транспортират доставките и суровините, както и да носят храната, били ангажирани над 1500 магарета, 50 коня, 67 мулета, 220 товарни коли и 82 каруци.

На следващия ден Челмсфърд изпратил силен боен отряд до близката долина Баши, за да нападне крепостта на Сихайо, зулуския племенен вожд, чиито роднини запалили искрата на войната. Сихайо и повечето от хората му били в Улунди, но той оставил в крепостта си малка военна сила. Сериозната им съпротива накрая била преодоляна, когато британските войски изкачили скалите по фланга им. Опожарявайки фермата на Сихайо и прибирайки животните му, нападащият отряд се върнал обратно в лагера си, разположен на зулуския бряг при река Бъфало.

Планът, който Челмсфърд съставил, бил да установи първата си база на хълма Исипези, на 20 мили източно от река Бъфало. Но това щяло да отнеме време, понеже теренът бил скалист и блатист, и инженерите трябвало да направят проходима пътеката за товарните коли. Идеалното място за лагер, както докладвали разузнавачите, било подножието на един хълм, познат на зулусите като Исандлуана, на 10 мили от реката.

Докато пътеката се изкачвала нагоре от влажните низини на долината Баши, после тя преваляла в обширна седловина между малък скалист хълм отдясно и Исандлуана отляво. След това се извивала на изток към хълма Исипези и преминавала през правоъгълно поле, широко 4 и дълго 8 мили. В южната страна на полето били хълмовете Малаката и Инхлазате с хълмиста местност от другата им страна, която водела до река Бъфало. На север от полето се издигала стръмна скала, която се извисявала на неколкостотин фута към плато, граничещо с планинската верига Нкуту. До това плато можело да се стигне от няколко стръмни клисури, като най-голямата започвала под коничен малък хълм, на миля и половина пред Исандлуана.

Хълмът бил разположен от север на юг, с широк издаден хребет, простиращ се от ниския му край нагоре по платото на 1500 ярда. Между Исандлуана и коничния малък хълм откритото пространство се спускало в широко плитко дере, пресичащо полето. Там, в сянката на планините, Челмсфърд разположил лагера си на 20 януари.

Майор Лонсдейл, командващ 3-ти отряд на местния военен контингент на Натал, разположил двата си батальона на отдалечения ляв край от пътеката, на едно ниво със северния край на хълма. Следвали 2-ри батальон, 24-ти пехотен полк (1-ви батальон), кралските артилеристи, конните части и накрая 1-ви батальон и 24-ти пехотен полк (2-ри батальон). Челмсфърд поставил палатките на персонала си в центъра на лагера, зад 24-ти пехотен полк (2-ри батальон), докато товарните коли били паркирани на пътеката върху самата седловина. Целият лагер се простирал на 800 ярда през източните склонове на Исандлуана и седловината.

Преди кампанията да започне, Челмсфърд издал полеви устав с няколко правила. Първото от тях постановявало, че всяко несигурно място щяло да бъде превръщано в отбранителна позиция. Но когато полковник Глин от 24-ти пехотен полк (2-ри батальон) предложил да защитят лагера и при Исандлуана, Челмсфърд се възпротивил. Това било временна спирка, казал той. При всички случаи той не се страхувал от атака срещу лагера, в който били разположени 2 батальона. Всяка рота била строена в две редици, като предната била в клекнала позиция, а тази в тила — права; техните мощни огневи залпове щели да подсигурят необходимата стрелкова мощност.

За да си осигури пълно предупреждение при евентуална атака, Челмсфърд наредил да се поставят наоколо няколко застави. Макар и с намален състав през нощта, постовите кордони още обикаляли около Исандлуана и скалистия хълм, докато голям военен отряд от местния контингент на Натал останал да пази на хребета в планината.

Челмсфърд наредил да се подсигурят и подкрепления от колоната, която била разположена при средното течение. Командвани от полковник Антъни Уилям Дърнфорд, кралските инженери и главният инженер на Натал, подкрепленията включвали 5 местни конни войски от Натал, 3 роти от местния военен контингент на Натал и 1 ракетна[6] батарея. Те пристигнали на 20 януари.

Същия ден Челмсфърд завел отряд от разузнавачи към дефилето Мангени, югозападно от хълма Исипези, но те не срещнали зулуси по пътя си. Следващата сутрин той изпратил майор Дартнел с 200 души от кавалерията му от доброволци да провери ситуацията на хълмовете Нкандла, а командир Лонсдейл, придружен от 6 роти, трябвало да провери положението при хълмовете Малаката.

Следобед на 21 януари Дартнел се натъкнал на неколкостотин зулуси в хълмовете преди Исипези, където полето се съединявало в далечния си край със скалата Нкуту. След като отстъпил през дефилето Мангени, той изпратил трима офицери при Челмсфърд за подкрепление и позволение за атака на следващата сутрин. Той изпратил съобщение и на Лонсдейл да се присъедини към него.

Преди свечеряване към тях пристигнала група от Исандлуана с одеяла, провизии и бележка от Челмсфърд, в която разрешавал на Дартнел атака по негово усмотрение. Докато падала нощта, Дартнел видял бойни групи от зулуси да се спускат от върха на следващото плато, на 3 мили източно, и да се разполагат в лагер за през нощта. Конен патрул бил изпратен в долината. Те докладвали, че зулусите наброявали 1500 воини. Те били доста на брой, затова Дартнел изпратил второ съобщение на Челмсфърд с молба да му изпрати подкрепление от имперската пехота.

Вестоносецът стигнал до лагера едва в 1.30 часа сутринта. Челмсфърд веднага бил събуден. Той заключил от посланието на Дартнел, че основната зулуска военна сила била разположена в предната част на полето. Придружен от 200 конници и 1400 кефирци, командвани от Лонсдейл, Дартнел бил прекалено слаб, за да им се противопостави. Затова Челмсфърд разделил колоната и тръгнал веднага на помощ на Дартнел. Това било фатална грешка.

В 3.30 часа сутринта на 22 януари Челмсфърд напуснал лагера с 6 роти от 24-ти пехотен полк (2-ри батальон), 4 артилерийски части и 1 рота от сапьорския корпус на местния военен контингент на Натал. Полковник Пюлейн от 24-ти пехотен полк (1-ви батальон) бил оставен в лагера като командир на 5 роти, 600 кефирци от Натал, 100 конници и 2 оръдия. Челмсфърд изпратил спешно съобщение до Дърнфорд да се придвижи към лагера, придружен от 250 местни конници, 300 пехотинци и 1 батарея. Това щяло да осигури на Пюлейн военна сила от 1700 души, включително и 600 пехотинци. Неговите отбранителни съоръжения включвали конни часови и кавалерийски постове на миля от платото Нкуту и коничния скалист хълм на изток, както и дълъг завой от пехотни застави малко по-назад.

След 8 часа сутринта, когато лагерът щял да закусва, един часови пристигнал с новината, че огромна зулуска сила се приближавала от североизток през платото. Прозвучал „сбор“ и дежурните пехотни застави се събрали. За 10 минути мъжете били построени в две редици пред палатките, като фланговете отказали да покрият хълмовете Малаката и хребета.

Пюлейн изпратил набързо надраскана бележка до Челмсфърд: „Докладвам, че открих голяма зулуска сила да се придвижва отляво на лагера. Осем часът и пет минути.“

Получавайки бележката към 10 часа сутринта, Челмсфърд, който тогава бил на няколко мили от мястото, решил да не предприема нищо. Той сметнал, че войската на Пюлейн била достатъчно силна, за да се погрижи сама за себе си.

В 9 часа сутринта Пюлейн получил съобщение от часовите, че зулусите били строени в 3 колони; 2 се оттеглили на север, а 3-та — на северозапад. След това пристигнал Дърнфорд. Той бил с по-висш ранг от Полейн и поел официално командването. Понеже последният доклад съобщавал, че зулусите се оттеглят, Дърнфорд наредил на мъжете да довършат закуските си.

Часовите при Нкуту докладвали, че зулусите се оттеглят покрай платото на изток. Тогава Дърнфорд изпратил 2 войски от местната наталска конна армия да търсят 3-те зулуски колони. Първата войска, водена от лейтенант Робъртс, тръгнала на северозапад, а другата, водена от лейтенант Роу, придружена от капитан Шепстоун, тръгнала на изток. Но не след дълго, щом конниците се скрили от погледа им, се чули изстрели откъм постовете на часовите.

Дърнфорд заключил, че докато основната зулуска войска още била в околностите на Исипези, сега имало друга голяма зулуска сила на платото, която отстъпвала на изток, застрашавайки левия тил на колоната на Челмсфърд. Затова той решил да балансира силите със своята местна конна войска, ротата от местния военен контингент на Натал и батареята и като премине през полето, да попречи на зулусите от изток да се присъединят към основната зулуска войска при хълма Исипези. Ако Роу и Шепстоун успеели да ги изблъскат към периферията на отвесната скала, той щял да ги хване на открито.

Преди да тръгне, Дърнфорд помолил 2 от ротите на 24-ти пехотен полк (1-ви батальон) да го придружат. Пюлейн се възпротивил, затова Дърнфорд и не настоял. Пюлейн обаче се съгласил да подкрепи заставите отпред при хребета с една рота от 24-ти пехотен полк (1-ви батальон) под командването на лейтенант Кавайе.

Дърнфорд тръгнал в 11 часа сутринта, инструктирайки Шепстоун да ускори атаката. Когато посланието пристигнало, Шепстоун изпратил Роу да претърси деретата и плитките клисури на североизток. В това време Робъртс бил изпратен покрай ръба на платото.

Накрая хората на Роу се натъкнали на няколко зулуси, които пасели добитък по склона. Погвайки ги, те изгубили от погледите си зулусите, които избягали нагоре към гребена на склона. Когато първият ездач стигнал до върха му, трябвало да дръпне поводите на коня си, за да не падне в дълбоката клисура. Долу, в ниското, седейки в пълна тишина, били разположени над 20 000 зулуски войни. Било открито местоположението на основната зулуска войска.

Зулуската войска напуснала Улунди на 17 януари със заповедта да се движат бавно, за да не се изморяват и да атакуват само на дневна светлина. На 20 януари зулусите направили лагер на север от хълма Исипези, придвижвайки се в долината Нгвебени на следващия ден. Намерението им било да останат там през целия 22 януари, понеже тогава щяла да се появи новата луна, а да се атакува в деня на „мъртвата луна“ щяло да донесе нещастие. Воините били гладни и били изпратени отряди да претърсят малките селища наоколо за добитък и жито. Именно те били отрядите, засечени от часовите на Пюлейн.

Сега, когато основната военна зулуска сила (наречена „импи“) била открита, зулуските воини скочили като един човек. Първи до ръба на долината бил полкът Умкижо, плътно следван от полка Утулуана и след това от Кетука, заместник-командира на корпуса на Унди. Крещейки заповеди, Кетука изпратил и двата полка след отстъпващите конници.

Отдясно на Умкижо били Унокенке и полковете на корпуса Унодвегу: Умкулутшане, Удудуду и Изанку. Те се разпръснали и се отправили към предната част на хребета. Отляво Уве, Ингобамакози и Умбонамби се спуснали напред към фланга на Умкижо.

Командирите на основната зулуска войска Мавуменгвана и Тсингвайо се опитали да спрат паническото бягство, за да организират класическата битка, наречена „гърди — сирени по фланговете“[7] (с гърди се биеш фронтално с врага, а със „роговете“ го притискаш по фланговете, за да го обградиш), но вече било късно. Те само пресрещнали Удлоко и останалите войски от корпуса Унди, командвани от брата на Кетсшайо, Дубаламанзи, който почивал в долина, намираща се по-назад. Тези мъже били тактическите резерви (лъвовете), които трябвало да следват „гърдите“ (т.е., предните войски).

Войските на Роу попаднали пак в полезрението на препускащата орда. Те се срещнали с Шепстоун, който изпратил съобщение на Дърнфорд, предупреждавайки го за ситуацията, преди той да тръгне към лагера обратно през хребета. Дърнфорд изтърсил новините пред Пюлейн, който току-що получил съобщеше от Челмсфърд да събере палатките и да изпрати багажа, за да се присъедини към него. Изглежда не можейки да прецени опасността, Пюлейн изпратил бележка на Челмсфърд, съобщавайки му за наличието на „здрава стрелба“ отляво на лагера и че той не можел да се придвижи „в момента“.

Най-доброто, което Пюлейн можел да направи, било да концентрира войските си в плътен строй, като ги разположи зад товарните коли и конните позиции, а в тяхна защита по фланговете им и зад тях се издигали стръмните планини. Но вместо да нареди на войските на Кавайе да се оттеглят от заставите, понеже били на открито пред хребета, той изпратил друга рота, командвана от лейтенант Мостин да го подкрепи. Но още по-фатално било, че Пюлейн пропуснал да нареди отварянето на сандъците с допълнителните амуниции.

Когато хората на Мостин стигнали до върха на хребета, зулуският десен фланг (рог) препускал право срещу Кавайе и вече бил на 600 ярда. Неудържими срещу залповете по тях, зулусите приближавали към задната страна на Исандлуана. Часовите и двете войски на наталската конна армия през това време вече приближили хребета и също се включили в стрелбата.

Вестоносецът на Шепстоун настигнал Дърнфорд, когато той се приближавал през полето. Щом Дърнфорд спрял, левият зулуски фланг (рог) се появил по периферията на платото. На две мили, простирайки се назад към хребета и далече от собствените му позиции, висините били почернели от зулуси. Докато Дърнфорд ги наблюдавал, те се спуснали надолу към клисурите на полето. Отдясно Ингобамакози и Умбонамби препускали към лагера, следвани от Уве. Отляво Умкижо и Умхланга започнали битка по двата фланга на скалистия хълм и не след дълго прегазили батареята, която закъснявала отзад. Нейната подкрепяща рота избягала обратно към лагера.

Дърнфорд започнал да отстъпва. Неговите мъже продължили да стрелят по Ингобамакози, докато левият зулуски фланг се опитвал да обгради Дърнфорд. Стигайки до широко дере, на миля от лагера, той решил да направи пост и да заеме отбранителна позиция. Към него се присъединили 30 души от наталските карабинери, като открили толкова точен огън по врага, че зулуският ляв фланг бил спрян на място.

Пюлейн изпратил двете оръдия да бъдат използвани в боя срещу зулусите, намиращи се на платото на 600 ярда пред лагера. За да подкрепят оръдията, отляво била изпратена ротата на лейтенант Портеус от 24-ти полк (1-ви батальон), а капитан Уардел застанал отдясно на оръдията. От другата страна на Уардел била разположена само една рота от 24-ти полк (2-ри батальон), командвана от лейтенант Поуп и смесената сила на наталската местна армия. Пюлейн освен това изтеглил и двете роти от хребета и Кавайе вече защитавал северната част на лагера, малко наляво от Портеус. На 200 ярда пред широкото пространство между тези две роти, били разположени 300 души от наталските местни войски, които били предната стража.

Позицията наляво от Кавайе била разширена от Мостин, с контингент от местната конна войска, постовете на наталския военен контингент и накрая ротата на лейтенант Янгхасбънд от 24-ти полк (1-ви батальон), разположена под хребета. Останалите мъже от наталския военен контингент формирали свободно бойно тяло, разположено пред лагера. Стрелбата идвала от цялата защитна позиция и придвижването на зулусите, изглежда, било прекратено.

Дърнфорд, който се намирал отдясно на дерето, бил в най-голяма опасност и Пюлейн наредил на Поуп да му осигури дългобоен подкрепящ стрелкови огън. Но понеже Дърнфорд се биел от доста време, хората му вече нямали амуниции. Неговите куриери не могли да открият собствените си товарни коли, а пехотните началници на снабдяването отказвали да раздават амуниции на местни хора. Пехотните роти също оставали без амуниции, но началникът на снабдяването на 24-ти полк (2-ри батальон), отговарящ само за ротата на Поуп, отказвал амуниции на куриерите от другите роти. Той ги отпратил на 500 ярда нататък, където началникът на снабдяването на 24-ти полк (1-ви батальон) още раздавал амуниции.

Когато темпът на стрелба на Дърнфорд съвсем бил замрял, Ингобамакози и Уве се придвижили още по-напред от лявата му страна и започнали да го обграждат. Под заплахата да бъде обграден изцяло и вече съвсем останал без амуниции, Дърнфорд наредил на мъжете си да се качат по конете си и да се оттеглят, като се присъединят към останалите конни войски, разположени в устието на седловината. Това било повратната точка на битката.

Тъй като вече не били изправени пред убийствения огън на Дърнфорд, Ингобамакози и Умбонамби се придвижили още по-напред. Ротата на Поуп, чийто фланг вече бил открит, се обърнала да ги пресрещне. Но тъй като по цялата отбранителна линия стрелбата почти замряла, зулусите се изправили и тръгнали в атака, удряйки копия в щитовете си и крещейки „Усуту!“. Това вече било много за наталските местни войски, които хвърлили на земята пушките си и побягнали в тила, вземайки със себе си и местните войски пред лагера. Те били последвани от оръдията, закачени за предниците си и откарани в тила.

През пролуката, оставена от наталските кефирци, се промушили Умкижо, следвани от Изанку и Умхланга. Първа в тила била хваната ротата на Кавайе, а след това и ротата на Мостин. Нямало оцелели. Хората на Янгхасбънд се опитали да отстъпят през задната страна на лагера и после по склоновете на планините. Едва 60 души се добрали до скалистата издатина, където се били до последния човек.

Останалите пред лагера роти били обречени на гибел. Изблъскани обратно в лагера от зулусите, останали без амуниции, те се разделили на малки групи, биейки се с прикладите на пушките си и с байонетите, докато не били унищожени. Понеже зулусите продължавали да навлизат в лагера, посичайки всеки човек, който се изпречвал насреща им, Пюлейн влязъл в караулната палатка на 24-ти полк (1-ви батальон), грабнал батальонното знаме на кралицата и го връчил на лейтенант Мелвил, неговия адютант, като му наредил да го защитава на всяка цена. После пак влязъл в палатката, седнал на бюрото си и започнал да пише писмо. Той още пишел, когато вътре нахълтал един зулус. Той го застрелял във врата, но раненият зулус се добрал до бюрото на Пюлейн и го убил с копието си.

Общо 400 души, главно наталски кефирци, се измъкнали, минавайки през седловината, докато две групи мъже, водени от Шепстоун и Дърнфорд, държали зулуските флангове настрана. Накрая тези храбри мъже останали без амуниции и били убити до крак в ръкопашна битка. Остатъците от ротата на Поуп, последната кралска пехотна сила, умрели скоро след това.

„Изядох!“

Основното оръжие на зулусите при Исандлуана били копията. Те били два вида: леко копие за хвърляне, дълго 6 фута, което имало ефективен обсег на действие от 70 ярда, и късо пронизващо копие, снабдено с много тежък и голям нож отпред. Вторият вид копие било усъвършенствано от крал Шака, за да може да бъде използвано в по-близък бой и било познато като „иква“ (заради засмукващия звук, който се чувал при изваждането му от прободеното тяло). Понеже жертвата се нанизвала на ножа му, воинът извиквал „Изядох!“. В допълнение към това копие „иква“, той носел и няколко дълги копия за хвърляне, а освен това можело да бъде въоръжен и с вретеновидни пръчки, завършващи с тежък възел накрая, които също били използвани и за сопи.

За защита воинът имал овален щит от волска кожа, широк три фута и достатъчно дълъг, за да покрие цялото му тяло. Лек, но корав, той можел да отклонява стрелите, както и да неутрализира пронизващо копие или дори да бъде използвано за унищожаване на врага в отстъпление. Удряйки първо с левия край, а после с десния по вражеския щит, действие въведено от Шака, подложката на щита би могла да се завърти към дясната страна на врага с мощно движение на ръката. След това зулуският воин промушвал лявата му открита подмишница със своето копие.

Британската мощна стрелба при Исандлуана била осигурявана основно от кралската пехота, въоръжена с пушки с презареждане и с прекъсване на стрелбата за презареждане. Стреляйки с ковки оловни куршуми, които можели да убият и слон, това било невероятно опустошително оръжие, особено в ръцете на обучени стрелци, с точност до 1000 ярда. Но оръжието имало дефектен лош откат, особено когато барабанът му бил запушен и така контузвал раменете, като предизвиквал и кръвотечение от носа. Освен това по време на особено дълга стрелба, когато то се загрявало прекалено много, тънкият месингов патрон обикновено правел засечка в задната част на цевта и се налагало да бъде отстраняван с нож.

Единственото друго оръжие, използвано от обикновения войник, бил байонетът, известен като „люнгер“. Офицерите освен това били въоръжени със саби и револвери с двойна стрелба.

Успелите да избягат от клането с ужас открили, че имало зулуски воини от корпуса на Улунди точно пред пътеката към река Бъфало. За да ги избегнат, тръгнали наляво. Те били преследвани от зулусите, които пресекли реката, за да не оставят оцелели хора. Точно там лейтенант Мелвил, придружен от лейтенант Кохил, били убити.

От 1700 души, които се намирали в лагера, само 55 бели и 300 местни кефирци оцелели. Всичките 21 офицери и 581 души от 24-ти пехотен полк били убити. Телата на мъртвите били съблечени и изкормени от зулусите, за да се освободят духовете, които иначе щели да преследват убийците си. Зулусите изгубили около 1500 души, а много други умрели по-късно от раните си.

Жертвите, които дала британската армия срещу местния враг се дължали на подценяването на вражеските сили от Челмсфърд. По никакъв друг начин не можело да се обясни пропускът му да се укрепи стабилно лагера при Исандлуана, да се разузнае платото Нкуту в деня на самата атака и да се върне в помощ на Пюлейн, когато разбрал, че зулуската сила се приближавала.

Река Ялу

На 25 ноември 1950 г. водените от американци войски на Организацията на обединените нации (ООН), заедно със своите съюзници от Южна Корея, се придвижили към река Ялу, която оформяла границата между Северна Корея и Китай, където били атакувани от 180 000 китайски войници. За няколко дни силите на ООН били вече в отстъпление, а отбранителната линия била възстановена дълбоко в територията на Южна Корея. И всичко това се случило само защото американският генерал Дъглас Макартър, командир от ООН и политическите му началници пренебрегнали предупредителните сигнали, получени преди това, и подценили военната заплаха от Китай.

Семената на корейския конфликт били посети още в края на Втората световна война, когато по време на конференцията в Потсдам през юли 1945 г. президентът на САЩ Хари С. Труман дал на Сталин свобода на действие относно японските войски, които все още се намирали в Корея и Манджурия. Америка била по-обезпокоена от нахлуването в Япония и не виждала стратегически интерес на територията на Корея.

Всичко обаче се променило с пускането на двете атомни бомби над японските градове Хирошима и Нагасаки, на 6 и 9 август, което фактически довело до безусловната капитулация на Япония. Американските войски вече можели да участват в окупацията на Корея, защото тяхното присъствие на тази територия щяло да предотврати разпространението на комунизма над цялата страна. Затова и правителството на Труман предложило на Съветския съюз да ограничи настъпването си в Корея до 38-ия паралел, хоризонталната линия, която разделяла държавата на две, и била избрана от двама офицери от американския Пентагон, с мотива, че под нея е разположена столицата Сеул и повече от половината от населението на Корея. Освен това в тази част е и по-плодородната селскостопанска земя, както и по-голямата част от леката индустрия. За голямо удивление на Вашингтон, Съветският съюз се съгласил.

Така че от този момент нататък Северна Корея се превърнала в съветска зона на влияние, а Южна Корея в американска. Но въпросът за крайното обединение на двете територии на Корея винаги стоял на дневен ред. Поради това през декември 1945 г. руснаците приели американското предложение да се създаде там територия под четиристранно „Международно попечителство“ за пет години (считано от 1945 г.), което щяло да подготви обединението на разделената държава, за да я превърне в независима.

Оставена да се развива по собствени схема и механизъм, скоро станало очевидно, че Корея ще отстъпи пред комунистите. Затова през септември 1947 г. въпреки възраженията на руснаците, американците отнесли въпроса за бъдещето на Корея за обсъждане в ООН. Независимо от това, че Източният блок се въздържал от гласуване, Общото събрание единодушно решило да бъде създадена комисия на ООН, която да наблюдава изборите за правителство в Корея. Щом веднъж Корея изберяла собствено правителство, тя щяла да получи независимост и всички чуждестранни войски щели да напуснат територията й.

Тъй като руснаците и населението на Северна Корея били против намесването на ООН в изборите на корейско правителство още от самото начало, а партиите от лявото крило в Южна Корея солидарно отказали да вземат участие в изборите, те се превърнали в същински фарс. „Асоциацията за бързо осъществяване на независимостта“, чийто лидер бил Ли Син Ман, спечелила най-много места и през юли 1948 г. той станал първият свободно избран лидер на Южна Корея. През следващите месеци неговият безмилостен режим започнал да прилича повече на диктатура, отколкото на демокрация.

През юни 1949 г. независимо от протестите на Ли, последните американски войски напуснали Южна Корея. Руснаците също напуснали границите на Северна Корея, оставяйки зад гърба си строго дисциплинирано сталинистко правителство, под управлението на довереното им протеже Ким Ир Сен. През септември 1948 г. била прокламирана Корейска народна демократична република (КНДР).

Отношенията между двете държави постепенно се влошавали, особено заради непрекъснатите гранични инциденти, докато на 25 юни 1950 г. с одобрението на руснаците и с мълчаливото съгласие на комунистически Китай Северна Корея нападнала Южна Корея. Народната армия се състояла от 135 000 добре мотивирани войници, подкрепени от руска бронирана бригада, екипирана с руски танкове Т-34 и голяма на брой артилерия. Въздушната им сила разполагала с руски изтребители Як-9 и руски бомбардировачи за надземни атаки Ил-10. Но те били силен противник за малобройните в началото сеулски танкове Т-6, които били унищожени още в началото на войната.

Корумпираната армия на Република Корея била съставена от 95 000 войници, които не разполагали с танкове, противотанкови оръжия и тежка артилерия. Една трета от моторизираната им част била на ремонт, а амунициите щели да стигнат едва за шест дни.

Резултатът бил неизбежен. За няколко часа, след като пресекли тридесет и осмия паралел, десетте комунистически дивизии помели слабата опозиция на южнокорейската армия и се придвижили на юг с колони от бронирани сили. Именно тази вечер Съвета за сигурност на ООН, без участието на съветския делегат, единодушно приел резолюция, заклеймяваща атаката, като настоявал за изтегляне на севернокорейските войски на юг от тридесет и осмия паралел.

Два дни по-късно Съвета за сигурност на ООН приел и резолюция под поръчителството на американците, в която се призовавали всички нации, членки на ООН, „да предоставят помощ на Корея, необходима, за да бъдат отблъснати въоръжените атаки и да се възстанови международният мир и сигурност на територията й“. Само комунистическа Югославия се въздържала от гласуване.

Без да се допита до мнението на Конгреса, президентът Труман наредил на войските си да помогнат на Южна Корея като част от „полицейската акция“, осъществена под егидата на ООН. За командир на тази акция бил назначен генерал Макартър, като му било наредено да води ограничена (с конкретни цели) война. Комунистическата агресия трябвало да бъде отблъсната на всяка цена, но бойното поле било ограничено само до територията на Корейския полуостров. Генерал Макартър, амбициозен мъж, който си спечелил славата като командир по време на Втората световна война и който приел капитулацията на Япония, имал други идеи. Той не вярвал в ограничената война, защото според него войната с комунистите трябвало да се води до смърт, а също така на бойното поле той трябвало да разполага с пълната власт по отношение на войниците си.

Първото нещо, което направил, било да изпрати скоростно три дивизии (8-ма армия) от окупационната армия в Япония на територията на Южна Корея. За съжаление, заради последвалите следвоенни съкращения, тези дивизии вече не били толкова силни, достатъчно обучени и с необходимото снаряжение, затова и не направили почти нищо, за да попречат на севернокорейското придвижване.

В края на юли оцелелите от 8-ма армия и останките от армията на Република Корея били изтласкани до едно малко предмостово укрепление в югоизточния край на полуострова, известно като „периметъра Пусан“. Благодарение на подкрепленията, включително и на Американската морска бригада и на британската 27-ма бригада, те едва задържали позициите си, които придобили на „периметъра Пусан“.

На 15 септември Макартър предприел своя най-сполучлив удар: чрез земноводно придвижване акостирали 70 000 войници от 10-ти корпус в Инчон, западно от Сеул. Войските изненадали севернокорейската армия и докато 10-ти корпус се придвижвал на изток, 8-ма армия започнала изтегляне от „периметъра Пусан“. Атакуван от две посоки, севернокорейският фронт претърпял пълен крах, тъй като войските му постепенно се стопявали, захвърляйки оръжия и оборудване, докато се оттегляли.

На 26 септември американските сили се събрали нагоре в Осан. На следващия ден град Сеул, столицата на Южна Корея, бил превзет обратно. Повече от 125 000 души били взети в плен. Севернокорейската народна армия била в пълно отстъпление. Случило се чудо. Само месец по-рано 8-ма армия била на прага на пълното поражение, но благодарение на военния гений на Макартър позициите били сменени.

Сега пред правителството на Америка, пред нейните съюзници и пред военните й командири стоял въпросът как да спечелят по-голямо политическо предимство от военния си успех. Следващата стъпка била да пресекат тридесет и осмия паралел, да унищожат останките от севернокорейската народна армия и да обединят двете територии на Корея в една обща „демократическа“ държава Корея, управлявана от демократическо правителство. Но мандатът на ООН обхващал само изблъскването на комунистическите войски от Южна Корея, което вече било постигнато. Освен това съветският делегат отново заел мястото си в Съвета за сигурност на ООН и несъмнено щял да наложи вето върху евентуално искане за разширяване на правомощията по горепосочения мандат.

Без да повдига въпроса пред Съвета за сигурност на ООН, американското правителство упълномощило Макартър да довърши изцяло Народната армия на Северна Корея. Към тези пълномощия били направени и няколко жизненоважни уговорки, а именно: той не трябвало да продължава операцията, ако големи съветски или китайски войски представляват заплаха за него; неговите сили не трябвало да пресичат границите на Манджурия или Съветския съюз в Корея (след 1948 г. Манджурия станала част от територията на комунистически Китай); не трябвало да бъдат използвани некорейски сили в североизточните провинции, граничещи със Съветския съюз или на територията покрай границата с Манджурия; и най-накрая той не трябвало да подкрепя военните си операции, използвайки морска или военновъздушна сила срещу Манджурия или Съветския съюз.

На 9 октомври 8-ма армия пресякла тридесет и осмия паралел. В първата една седмица севернокорейските войски оказвали изключителна съпротива, но след това рухнали, бягайки на север, докато 1-ва американска кавалерия и 24-та пехотна дивизия се спуснали да ги преследват. Пълната победа изглеждала почти в ръцете на президента Труман и той извикал Макартър на среща на остров Уейк в Тихия океан.

Макартър уверил президента, че цялата формална съпротива на Северна Корея ще приключи за Деня на благодарността (през ноември) и че ще изтегли 8-ма армия в Япония до Коледа, оставяйки на тази територия само 10-ти корпус, който щял да изпълнява функциите на окупационна войска, въпреки че това изглеждало почти невероятно. Но ако китайците атакували, неговата военновъздушна сила щяла да извърши „най-голямата сеч“. Но ако по случайност руснаците подкрепели китайците със самолети, то тяхната некадърност щяла да ги предизвика „да бомбардират китайците толкова често, колкото ще бомбардират и нас“.

С други думи Труман не трябвало да се тревожи, от намесата на руснаците или китайците. Увереността на Макартър предизвикала желания ефект. Труман казал на репортерите по-късно: „Никога не съм имал по-удовлетворяваща среща, откакто съм президент!“

На 19 октомври Пхенян, столицата на Северна Корея, паднала в ръцете на 1-ва дивизия на армията на Република Корея. Ким Ир Сен и комунистическото му правителство вече били избягали. Междувременно войските на ООН продължавали своето напълно безпрепятствено придвижване. На 25 октомври 10-ти корпус организирал второто си земноводно акостиране в Уонсан на източния бряг на Северна Корея. Нямало жертви, защото войските на Република Корея превзели града две седмици по-рано (в деня преди 1-ва американска морска дивизия да пристигне на брега, Боб Хоуп организирал представление за пристигането на войниците).

Но докато 8-ма армия се придвижвала все по-близо до китайската граница, британците предложили да се установи буферна зона южно от река Ялу, която да бъде наблюдавана едновременно от китайски представители и от представители на ООН. Макартър обаче ясно показал презрението си към дипломатическата деликатност. „Широко прокламираното британско желание да умиротворят китайските комунисти, предоставяйки им ивици земя в Северна Корея, — написал той до своите началници, — открива своя исторически прецедент в акцията, предприета в Мюнхен на 29 септември 1938 г.“

На 24 октомври Макартър издал нова директива, отменяйки с нея всички ограничения по отношение на разполагането на американски войски покрай Манджурската граница. Неговите по-старши командири били „упълномощени да използват всички налични сили, както намерят за добре, само за да превземат цялата територия на Северна Корея“. Когато заедно всички началник-щабове във Вашингтон оспорили тази заповед, Макартър не им обърнал внимание и когато те все пак настояли той да даде официално изявление, гарантиращо безопасността на китайския завод за производство на електричество и електрическа енергия „Суйхо“, на територията на Северна Корея, Макартър отказал с аргумента, че не е сигурен дали именно този завод не захранва комунистическото производство на оръжия.

Причината, поради която Макартър не бил уволнен веднага, е само една — считали го за талисман на войната. Пълната военна победа била вече близо и американските политици били опиянени от успеха. Макартър ги уверил, че би могъл лесно да се справи с всякаква китайска офанзива. „На дъното на американската акция, — написал Макс Хейстингс в книгата си «Корейската война», — лежи едно абсолютно презрение, съзнателно или несъзнателно, към способностите на нацията на Мао Дзедун и въоръжените му сили.“

Американците все пак получили достатъчно предупредителни сигнали. На 2 октомври китайският премиер-министър Чу Енлай информирал индийския посланик, че Китай щял да се намеси, ако войските на ООН пресечели тридесет и осмия паралел. Труман пропуснал край ушите си заплахата, обявявайки я за „изтъркан опит да изнудват ООН“.

Първите войски на Република Корея пристигнали при река Ялу на 25 октомври. През този ден 2-ри корпус на армията на Република Корея, придвижвайки се на север от ляво на напредващите войски на ООН, бил атакуван и унищожен. Неговите нападатели били китайци. „Има ли много от вас тук?“ попитал генерал Пийк, командващ 2-ри корпус, китайските пленници от войната. „Много, много“, бил отговора.

Предадена на американците, тази информация била пренебрегната. Генерал Уолкър, командващ американска 8-ма армия, бил засечен да обяснява присъствието на китайци в този район с думите „имайте предвид, че много мексиканци живеят в Тексас“.

Но алармените звънчета продължавали да звънят в ушите. На 1 ноември, близо до Ансунг, на половината път през полуострова, военни части от 1-ва американска кавалерийска дивизия били изненадани от китайски сили и били принудени да отстъпят. На изток 1-ви корпус на армията на Република Корея бил спрян от китайската 42-ра армия на път за водноелектрическата централа в Чосин. Дори аргилската и съдърлендската високопланински британски дивизии на британската 27-ма бригада изгубили шестима убити и петима ранени във внезапна китайска атака близо до река Чонгчон. „Те не бяха като никой враг, който бях виждал дотогава, — написал лейтенант Колин Мичъл. — Те носеха дебели дрехи, които ги правеха да изглеждат точно като малкото човече Мишелин. Обърнах едно от телата с крака си и видях, че носи шапка с козирка и значка, представляваща червена звезда на нея. Тези войници бяха китайци.“

Обаче американците все още не можели да повярват, че китайците навлизали в корейската война, дори и тогава, когато на 8 ноември ЦРУ съобщило, че вече 40 000 китайски войници са разположени на територията на Корея и че още 700 000 стоят на бойна позиция при манджурската граница. Вашингтон бил твърдо убеден, че Пекин няма да атакува независимо от Москва.

Потвърждение за това се получило, когато китайците на 6 ноември прекратили своята успешна операция. Пекин по-късно обяснил тази своя реакция с факта, че вече е дал на американците достатъчно предупредителни сигнали. Въпреки това Макартър предпочел да интерпретира отстъплението на Пекин като доказателство за това, че те вече са изстреляли патроните си. Настъплението на войските на ООН трябвало да продължи към река Ялу.

На 25 ноември силите на ООН продължили с придвижването си, но когато водещите роти на 2-ра американска индианска дивизия, част от 8-ма армия, се придвижвали през хълмовете на източния бряг на река Чонгчон, те били атакувани от китайската пехота. Китайските атакуващи отряди размазали предните им редици и пробили защитните им позиции. През нощта на 26 ноември дивизията била изтласкана назад и надолу по река Чонгчон. Отляво 25-та дивизия също отстъпвала назад.

„Имаше тотална липса на предводителство — спомня си редник Скарлета от 35-ти пехотен полк. — Това беше истински кошмар. Много пъти чувствах, че никога няма да се измъкна оттам и че би било чудо да оцелея. Тези китайци бяха просто фанатици. За тях животът нямаше такава стойност, каквато имаше за нас.“

Но тези нападения били нищо в сравнение с катастрофата, която се разгаряла отдясно на 8-ма армия. Целият 2-ри корпус на армията на Република Корея бил в отстъпление, изоставяйки по пътя си пушки, пистолети, моторни превозни средства и оборудване. В резултат на това се получила голяма пролука от 80 мили на територията на съюзническия фронт между 8-ма армия на запад и 10-ти американски корпус на изток. 18 дивизии от китайската армейска група или 180 000 души влезли в корейската война. Установявайки, че на 8-ма армия щял да бъде отрязан пътят за отстъпление, Уолкър наредил тя да започне незабавно изтегляне.

Полковник Фрийман бил един от американските офицери, които били убедени, че първите няколко дни във войната били тест за американската сила. „Тогава те установиха тънката граница, с която разполагахме, и как лесно Южна Корея се прекърши. Те видяха какъв слаб противник сме ние и че няма дори да бомбардираме при река Ялу. След това те станаха много агресивни, много настъпателни и продължиха така до края.“

Даже прекалено агресивни за американската 2-ра дивизия, която била хваната в капан близо до Кунури на западната част на полуострова. На 30 ноември сутринта дивизионният командир, генерал Кайзер, наредил на мъжете си да направят пробив на юг. Но неговият огромен конвой не приел предизвикателството на врага и хукнал да бяга на разстояние от шест мили, докато накрая откритият вражески огън не го унищожил. Тъй като пътят бил блокиран от пламтящи превозни средства, много мъже останали неподвижно, неспособни дори да отвърнат на огъня. Когато паднала нощта китайската пехота директно се запътила да убива. Само няколко офицери, като полковник Скелдън от 38-ми пехотен полк запазили разума си и завели хората си на сигурно място. Само за един следобед 2-ра дивизия загубила 3000 души, целия си транспорт и цялото оборудване. Щели да изминат месеци, преди тази великолепна формация да се възстанови и да воюва отново.

Пхенян бил изоставен на 5 декември. 8-ма армия дала 11 000 жертви в първите няколко дни от началото на китайската офанзива и все още била в пълно отстъпление. Само 10-ти корпус, източно от централния гръбнак на планините в Северна Корея, спасил част от честта си в един от най-позорните епизоди в американската военна история. Свирепо атакувани на 27 ноември от близо 100 000 китайски войници, неговите две дивизии — 1-ва морска и 7-ма пехотна, демонстрирали класическо бойно отстъпление към водохранилището Чосин към пристанището Хамхунг.

Никой не се проявил по-героично от десетте хиляди души на 5-ти и 7-ти морски полкове, които на 1 декември започнали епично отстъпление от 14 мили по западната страна на водохранилището от Юдам-ни до Хугару. Техните батальони, трябвало да прочистват всяка крачка, през която предстояло да минат. Американското общество, жадно за добри новини, било възхитено повече от всякога, когато генерал Смит, командващ 1-ва морска дивизия, казал на военните кореспонденти на 4 декември: „Господа, ние не отстъпваме, просто се придвижваме в друга посока!“

На 10 декември първите морски военни части пристигнали в Хамхунг. Те дали 4000 жертви в битките и 7300 жертви по други причини (повечето от които били случаи на премръзване). Съобщава се, че китайците загубили 37 000 души, но повечето от тях умрели от студ. Победата била тяхна. В навечерието на Коледа на 1950 г. бил евакуиран по море 10-ти корпус и съюзниците им от армията на Република Корея от пристанището Хамхунг до Пусан. Всичко приключило.

Междувременно 8-ма армия се борела, за да премине обратно през тридесет и осмия паралел. На 4 януари 1951 г. Сеул бил пленен от китайците. Едва в края на месеца, благодарение на командването на генерал Матю Б. Риджуей, който наследил Уолкър (убит в катастрофа с кола в края на декември), най-накрая била стабилизирана защитната позиция дълбоко в Южна Корея.

През април Макартър бил освободен от командване, и на негово място бил назначен Риджуей. Но войната продължила още две години, като през това време загинали 450 000 южнокорейци, 33 000 американци и три хиляди служители от други нации, включително и британци. Китай и Северна Корея загубили 1 500 000 души. Примирието най-накрая било подписано през юли 1953 г. То установило границите, които били преди започване на войната — тридесет и осмия паралел. Такова развитие на нещата би могло да се постигне и преди Коледа на 1950 г., ако Макартър и американското правителство не подценили прекалено много военните възможности на Китай и политическата й воля.

Диен Биен Фу

На 7 май 1954 г. след 55-дневна обсада, френското владение, а именно планинската крепост Диен Биен Фу, разположена в Северозападен Виетнам, паднала в ръцете на комунистическите войски на Хо Ши Мин. Това бил краят на деветгодишната Индокитайска война, зазвучали погребалните камбани за Френската империя в Далечния Изток и този факт довел до отделянето на територия, позната днес като Виетнам. В резултат се появил и безплодният американски опит да удължат съществуването на корумпирания, некомунистически режим в Южен Виетнам. Още веднъж един арогантен командир подценил военните способности на азиатския си враг.

Преди Втората световна война френски Индокитай се състоял от пет държави: Кохин Китай, Тонкин, Анам, Камбоджа и Лаос, както тогава се наричали, като първите три образували Виетнам. Когато войната приключила след капитулацията на Япония през август 1945 г., французите решили, че могат да си възвърнат предвоенното колониално господство. Но японските успехи срещу европейските армии в ранните етапи на войната сериозно били разсеяли мита за превъзходството на белите раси и окуражили политиката на самоопределение между местните народи.

Във Виетнам най-силната съпротива срещу японците по време на войната оказвала комунистическата формация Виетмин, командвана от Хо Ши Мин. На 2 септември 1945 г. Хо запълнил появилия се политически вакуум, оставен от напусналите японци, и завземайки Ханой, той прокламирал новосъздадената Демократична република Виетнам (ДРВ).

Париж не бил готов да приеме този свършен факт и френските войски започнали да пристигат в Сайгон през ноември 1945 г. Тъй като формацията Виетмин била много силна на север, французите концентрирали усилията си да завладеят южната част на страната, заедно с Лаос и Камбоджа. Към края на 1946 г. френското правителство предложило на Хо ограничена независимост под номиналното управление на императора Бо Дай. Той отказал, френските войски окупирали Ханой и Хайфонг и войната започнала.

През март 1947 г. французите спечелили контрола върху по-голямата северна градска част, докато формацията Виетмин се оттеглила в планинските части, близо до границата с Китай. През следващите няколко години французите се съсредоточили върху завладяването на градовете и ниските земи на север, ограничавайки се само с няколко нападения във вътрешността на страната. Това позволило на Хо да укрепи войските си и да увеличи тяхната сила. Те се възползвали много от помощта на управляващите в комунистически Китай, особено след победата им над Чан Кай Ши и националистите му през 1949 г.

През лятото на 1950 г. с 4 добре обучени дивизии, наброяващи 40 000 души, военният командир на Хо, генерал Во Нгуен Гиап, се почувствал достатъчно силен, за да предприеме офанзива. Поредица от няколко добре организирани и изненадващи атаки прочистили френските войски от провинцията Северен Тонкин и дори застрашили Ханой и Хайфонг. Французите отговорили на предизвикателството през декември, изпращайки своя опитен генерал Жан-Мари дьо Латр дьо Тасини, който незабавно наредил изграждането на отбранителни позиции по делтата на провинция Тонкин. Няколкото опита на формацията Виетмин през първата половина на 1951 г. да направи пробив през отбранителните позиции на французите се изразили в загубата й на повече от 20 000 жертви.

Покосен от рак, дьо Латр дьо Тасини се върнал във Франция в края на годината (той починал през 1952 г.) и бил сменен от по-предпазливия генерал Раул Салан. Той не направил усилия, за да си възвърне Северен Тонкин, и се задоволил, да остане в отбранителна позиция. Гиап пак се възползвал от кратката почивка, за да увеличи военните си сили до 6 дивизии, подкрепени от силна артилерия.

През есента на 1952 г. войските на формацията Виетмин опустошили територията между Черната и Бялата реки. Френската контраатака, наречена „операция Лорейн“, се превърнала в пълен провал, който направил Гиап прекалено самоуверен в силите си. Няколкото нападения срещу френския гарнизон в На Сан през декември били жестоко отблъснати. Гиап имал по-голям успех през следващия април, когато нападнал съседен Лаос. Но много скоро войските му останали без провизии и доставки, той бил принуден да се оттегли, оставяйки малка армия, която да притеснява французите.

Виетнамските и френските войски в този район наброявали 175 000, но около 100 000 от тях били в отбрана. Виетмин за разлика от тях разполагал със 125-хилядна армия, подкрепена от 75 000 регионални войски и над 350 000, повечето необучени, милиционери. Войната се изплъзвала от ръцете на французите.

За да обърнат ситуацията в полза на французите, във Виетнам бил изпратен генерал Хенри Навар, който бил назначен за главнокомандващ войската през май 1953 г. Като кавалерист, той прекарал седем години в армейското разузнаване, а активната му военна дейност била главно в потушаването на въстанията в Сирия, Мароко и Алжир. Той изпитвал презрение към военните способности на „по-низшите раси“, което щяло да му струва скъпо във Виетнам.

Два месеца след като пристигнал в Сайгон, Навар изобретил нова стратегия, за победата над Виетмин. Тя включвала разделянето на района на две зони: северна и южна. На север французите щели да останат основно в защита, провеждайки политика на умиротворяване в делтата на провинция Тонкин, като периодично щели да се предприемат атаки, за подриване военните операции на Гиап. На юг, където Виетмин били най-слаби, французите щели да предприемат офанзиви едновременно и в Анам, и в централните „високи земи“. Същевременно щели да изградят виетнамска армия и щели да включат в нея нови подкрепления, за да създадат мобилна сила, достатъчно голяма, за да победи Гиап на бойното поле.

Един от основните елементи на неговата стратегия бил да си възвърне владението над Диен Биен Фу, малък планински пост, на границата между Северозападен Виетнам и Лаос. След това щели да превърнат това място в основен снабдителен център по въздуха, защитен от всички страни, откъдето можело да се спират всички опити на Виетмин да стигне в Лаос. Ако Гиап все пак решал да атакува, Навар смятал, че той можел да се промъкне с не повече от две леки дивизии и ограничена артилерийска сила. Такава войска винаги щяла да бъде лесно отблъсната.

Операция „Кастор“ била предприета на 20 ноември 1953 г., когато 2 парашутни батальона били спуснати над Диен Биен Фу, изненадвайки защитниците му от Виетмин. Жестоката битка оставила на бойното поле 110 убити от Виетмин и 14 френски войници. Още войски и оборудване с приземили през следващия ден, довеждайки на територията гарнизон в размер на 6 парашутни батальона, 2 артилерийски батареи, сапьори и минохвъргачки. Скоро към тях се присъединили 700 виетнамски войници, току-що евакуирани от близкия Лай Чау. Французите предприели изграждането на две летища и на една верига от защитни позиции, разположени около селото.

Когато Навар получил разузнавателните доклади, със съобщението, че четири дивизии от формацията Виетмин се съсредоточили към района на Диен Биен Фу, той не се притеснил. Според него те били тръгнали към Лаос и затова отхвърлил предложението на генерал Когни, местния командир, да предприемат удари в особено важните комунистически зони на Виет Бек и да предотвратят евентуален ход срещу Диен Биен Фу оттам.

Но дори френските позиции да били техните мишени, отбелязал Навар в една директива, издадена на 3 декември, на дивизиите на Гиап им били необходими 6 седмици за „придвижване“, от 6 до 10 дни за разузнаване и битка, продължаваща „няколко“ дни, която щяла да приключи с поражение за Виетмин. Но реалността щяла да се окаже съвсем различна.

„Навар подценил военните способности на азиатските войски, — написал биографът на Гиап, Джон Колвин, — точно както и Уейвъл подценил тези на японците през 1942 г. И двете армии пострадали заради невежеството на своите генерали. Но за разлика от Уейвъл, Навар имал разузнаване, което му докладвало, че ресурсите му са крайно недостатъчни, за да се съпротивлява срещу силите на врага, които щели да унищожат войските му.“

Не след дълго настъпващите дивизии от Виетмин затваряли пръстена около Диен Биен Фу, а тежката им артилерия се разполагала на ключови позиции. Когато патрули от френския парашутен отряд отивали на разузнаване, те бивали нападани от засада. Макар че жертвите били вече около 1000, до края на февруари не било предприето нищо, за подобряване на защитата и отбраната срещу неизбежните атаки. Дори резервите от амуниции не били попълвани с нови запаси от една седмица.

На 13 март 1954 г. Гиап предприел първата си атака. Диен Биен Фу бил наблюдаван от заобикалящите го хълмове от военна сила от 4 пехотни дивизии или 50 000 войници, придружени от 31 000 души в подкрепление и 23-хилядна резервна войска, която били най-отзад. Освен това Виетмин разполагал с 200 артилерийски оръдия на добри камуфлажни позиции. Френският гарнизон наброявал 13 000 души, от които само 7000 били боеспособни войници.

Навар много подценил „способността на врага си да донесе през примитивните пътеки на джунглата своите пушки и амуниции, през дъждовете, в руски камиони, на хиляди велосипеди, в безбройни китайски лодки и бамбукови салове, с товарни коне и стотици хиляди носачи“, написал Колвин.

През първия ден от атаката войските на Виетмин бомбардирали с артилерията си основното летище, унищожавайки един бомбардировач-изтребител и разузнавателни надземни самолети. Последната самолетна доставка дошла същата вечер, а другите доставки по въздуха били недостатъчни, заради артилерията на Гиап. През нощта на 13 март защитната позиция Беатрис, на североизточния периметър, защитавана от знаменития 13-ти чуждестранен Легион, била пленена. 300 легионери били убити, всички офицери били ранени или мъртви. Полковник Де Кастрис, гарнизонният командир, решил да не предприема контраатака, защото искал да запази войските за защитната позиция Габриел, която била разположена най-северно.

Защитната позиция Габриел паднала на следващия ден, както и защитната позиция Ан-Мари. Било съобщено, че 2500 души от Виетмин били убити при защитната позиция Габриел срещу 90 от 500 алжирски защитници. Пленниците били преведени през мъртвите тела на комунистите, които били разпръснати по телената мрежа. Един от войниците на Виетмин бил още жив, докато червата му висели отвън. „Настъпи го — казал един офицер от Виетмин. — Той изпълни дълга си към Народната армия.“

За три дни войските на Виетмин превзели една трета от деветте гарнизонни защитни позиции и вече било невъзможно да се евакуират ранените. През декември полковник Пиро, гарнизонният артилерийски командир, казал на Навар: „Генерале, нито едно от оръдията на Виетмин не може да стреля повече от три пъти, преди да бъде унищожено от моята артилерия.“ Той предпочел смъртта пред безчестието и се взривил със своя собствена граната. Същият ден Де Кастрис, началник-щаба, получил нервна криза.

Гиап получил подкрепление, за да възстанови количеството загубени сили. Французите също получили по въздуха още парашутисти и доставки, макар че повечето от продуктите паднали зад вражеските позиции. На 30 март атаките били възобновени, но сега срещу френските защитни позиции Доминик и Елейн. Половината от тях били опустошени, както и част от защитната позиция Хюгет, западно от селото. На следващия ден полковник Лангле, командващ военновъздушните сили, поел командването от Де Кастрис, който искал да капитулира с достойнство. „Все едно струна се беше скъсала вътре в него.“

Тази промяна въодушевила защитниците и на 10 април дошли с парашути още подкрепления. За съжаление четиридесет процента от осемстотин и петдесетте парашутисти се приземили в ръцете на Виетмин. Но и жертвите за врага също били жестоки: виетнамците дали 10 000 убити. На 11 април Гиап решил да замени фронталната атака с войната на изтощение. Скоро след това се появил мусонът, който възпрепятствал въздушните доставки и осигурил прикритие за войските на Виетмин, които преодолявали останалите отбранителни позиции. Генерал Когни предложил да се изпратят войски в подкрепление, но Навар не бил съгласен.

В края на април французите били на ръба на силите си. На половин порция ориз и сос от риба, те били до колене във вода в наводнените си окопи. Отбраната им била пред колапс под двойното въздействие на мусона и вражеската артилерийска стрелба. Шумът от пушките и нехигиеничните условия за живот в лагера им били вече непоносими. След 50 дни на жестоки битки, френските сили били под 2900 души, докато Виетмин още разполагал с 30 000 души.

На 1 май Гиап предприел последната битка. Голямата артилерийска бомбардировка била последвана от масивно нападение от две пехотни дивизии срещу непредалите се защитни позиции Доминик и Елейн. Въпреки храбрите контраатаки на френските легиони, все повече постове били загубени. Тежко ранени, хората се връщали на бойното поле, щом излезели от болниците. Много от тях казвали: „Ако трябва да си отидем, ще го направим с приятелите си.“

Още под номинално командване, Де Кастрис докладвал в Ханой: „Нямаме вече ресурси, безкрайно изтощение у всички.“ Когни отговорил, „че не трябва да се стига нито до капитулация, нито до поражение“, но оставил на Де Кастрис да реши какво да предприеме. Въпреки отчаяната съпротива, до 7 май били останали само частични постове. В 10 часа сутринта Де Кастрис казал на Когни, че те още се „държали със зъби, челюсти и нокти“. Когни отговорил, че битката „трябвало да приключи сега“, но без капитулация или бяло знаме. Последното съобщение, получено от Диен Биен Фу, било: „Ние взривяваме всичко. Адио.“ В пълна парадна униформа и с медалите си, Де Кастрис капитулирал пред генерал Вю от 38-ма „желязна“ дивизия в 5 часа следобед.

Празничният гуляй за Камерон

В 10 часа сутринта на 30 април 1954 г., само седмица преди капитулацията на френския гарнизон Диен Биен Фу, полковник Де Кастрис докладвал за една маловажна победа на началниците си в Ханой. Чуждестранният 13-ти легион, командван от майор Котан, провел успешно нападение срещу окопите на войските от Виетмин и срещу две техни укрепления, южно от защитната позиция Елиан 2. Един от бункерите им бил напълно разрушен, два други повредени и десет вражески войници убити.

Това, което комюникето пропуснало, било, че атаката била предприета за да се пленят две каси с концентрирано вино „Виногел“, които се намирали на ничия територия, за да могат легионерите да празнуват рождения ден на най-голямата си победа: битката при Камерон. По време на този епичен сблъсък през 1863 г. само една легионерска рота от 65 човека, успяла да удържи 2000 мексиканци в продължение на 12 часа, като паднали 800 жертви по време на обсадата.

Понеже имало само по една бутилка вино за всеки взвод в Елиан 2, легионерите нямали намерение да оставят „Виногел“ да попадне в ръцете на Виетмин. Така че един отряд, съставен от доброволци, бил организиран веднага, за да вземе виното по тъмно. Унищожаването на вражеските бункери било допълнително условие към основната цел.

Друга традиция, придружаваща този празник, била старшите офицери да създават легионери на честта. Тази сутрин човекът, който получил тази чест, била Женвиев де Гала, медицинска сестра от военновъздушните сили, която била изхвърлена на пясъка от медицинския си самолет, когато се взривил. Нейната решителна дейност в ужасяващите условия в основната полева болница били вече признати, когато я наградили с Военен кръст и получила званието Легионер на честта.

Сега вече героичната млада жена, която пресата на ешелона нарекла „Ангелът на Диен Биен Фу“, получила и честта да бъде редник в Чуждестранния легион. След церемонията тя се обърнала към своя „кръстник“, офицер-ординарец, и му казала: „Ако някога изляза от всичко това жива, ще ти платя с бутилка шампанско, независимо къде ще се срещнем.“

През 1963 г., возейки се в Париж със съпруга си, Женвиев разпознала кръстника си, който се движел по тротоара. Тя спряла, прегърнала го и изпълнила обещанието си.

От началото на битката французите дали 9000 жертви, като 2000 от тях били фатални. Около 8000 мъже и жени били пленени, и само 3000 от тях видели пак домовете си. Войските на Виетмин дали 23 000 жертви. Когато Гиап предал новините на Хо Ши Мин, той отговорил: „Колкото и голяма да е победата, това е само началото!“ Това били пророчески слова, имайки предвид факта, че едва през 1975 г. Виетнам най-после се обединил под комунистическо управление.

Но за французите битката била фатална. След няколко месеца било договорено на международна конференция в Женева прекратяването на огъня. Французите и техните виетнамски съюзници се изместили южно от седемнадесетия паралел, оставяйки комунистите да управляват територията, известна под името Северен Виетнам. След две години на юг били проведени избори и Франция се оттеглила от своята империя в Далечния Изток. Това неминуемо щяло да стане, но този процес бил ускорен от подценяването на военните способности на виетнамските сили от Навар.

[1] Името на племето е херуски (от лат. cherusci). Навсякъде в текста е коригирано. — Бел. Dave ↑

[2] Или сикамбри. — Бел. Dave ↑

[3] Името на племето е хати (от лат. chatti). Навсякъде в текста е коригирано. — Бел. Dave ↑

[4] Могонтиакум (от лат. Mogontiacum). Навсякъде в текста е коригирано. — Бел. Dave ↑

[5] Нямах нерви да оправям бъркотията в титлите. Годфроа е граф на Булон и херцог на Долна Лотарингия. Раймон дьо Сен Жил е граф на Тулуза. Владетелите на Едеса също са графове. — Бел. Dave ↑

[6] Вероятно става въпрос за батарея (рота) артилеристи въоръжени с ракети Конгрийв. — Бел. Dave ↑

[7] Формацията е традиционна за зулу и е наречена „Биволски рога“. Въвеждането й е приписвано на Шака Зулу, състои се от „рога“ — флангови отряди, „гърди“ — централен отряд и „слабини“ — резерви. „Сирените“ са някакво преводаческо недоразумение. Навсякъде в текста е коригирано. — Бел. Dave ↑

Глава 5
Неуспех при акция

Не всички военни грешки са по вина на политиците и висшите командири. Някои от най-забележителните отстъпления се дължат на неуспех при изпълнение на задълженията си от обикновения войник. Това се изразява в недисциплинираност, липса на инициатива или липса на военна решителност и кураж.

Придържащите се към последната категория спадат към максимата: „Този, който се бие и бяга да се спаси, може още да живее, за да се бие и друг ден.“ Разбира се, че един от показателите за безгръбначно участие във военните действия е, когато пленниците от войната са повече от жертвите. Но капитулацията не винаги е най-безопасният курс на действие, както научили испанците в Мароко.

Ниският боен дух и неопитността са двете причини за слабия успех в битките. Качеството на опозицията е другата причина. Може би не е съвпадение, че в четири от шестте примера, дадени в тази книга, победители били немските войски. От друга страна, за разлика от всеобщото мнение, италианците не са най-лошите войници. Както ще бъде показано тук, французите, испанците, британците, новозеландците и американците са губили репутацията си на непобедими войски поради една или друга причина.

Креси

Френското поражение в Креси на 26 август 1346 г. срещу крал Едуард III и неговата по-малобройна английска армия се дължало главно на високата боеспособност и ефективност на британските стрелци, въоръжени с големи лъкове. Още по-важна се оказала лошата военна дисциплина на френските рицари и безгръбначното представяне на техните хора, въоръжени с арбалети, което били предимно генуезки наемници.

Едуард бил едва четиринадесетгодишен, когато станал крал на Англия на 15 януари 1327 г., два дни след лишаването от власт на неговия развратен баща, Едуард II. Следващата година неговият чичо по майчина линия, кралят на Франция Шарл IV починал и бил наследен на трона от своя братовчед Филип VI, който бил от рода Валоа, с мотива, че короната можела да се предава само по мъжка линия. Майката на Едуард, Изабела, незабавно протестирала, защото синът й бил пряк потомък на по-висшата родова линия на династията на Капетингите. Отначало претенциите на Изабела се изразявали само в разговори с французите, защото синът й още бил много малък и затова не можел да предприеме каквото и да било, по по-късно тези претенции се превърнали в законното основание да се започне тази сага, позната днес като стогодишната война.

Истинската причина за конфликта обаче била, че Едуард III, бил и дук на Аквитания, благодарение на женитбата на своя прадядо Хенри II с Елеонор Аквитанска и теоретически бил васал на Френската монархия. В този ред на мисли херцогство Аквитания, символично било владение на Британската корона. Но като пълноправен крал на Англия, Едуард III отказал да се държи като нискостоящ и подчинен. През 1336 г., след като Филип заплашил да се намеси на страната на временно лишения от права върху престола Дейвид II, крал на Шотландия, Едуард мобилизирал войските си и разпоредил да се съсредоточат към Канала. Той вече бил раздразнил своя сеньор, приемайки на гости Робер д’Артоа, мъжа, когото Филип VI прогонил в изгнание с обвинението, че отровил жена си, сестрата на краля. Затова сега Филип отговорил и на двете предизвикателства, изпращайки армия по границите на провинцията под британско владение Гийена, която била територия, от старото херцогство Аквитания, обявявайки я за конфискувана и лишена от права територия.

Едва тогава, според френския историк, професор Перой, Едуард „предприел позицията на официален претендент на трона на династията на Капетингите“, за да „трансформира феодалния конфликт, в който той бил нискостоящ, в династична битка, която щяла да го изравни с противника му“. Затова на 1 ноември 1337 г. той изпратил епископа на Линкълн в Париж с ултиматум до узурпатора на престола, а именно краля на Франция.

Завладяването на Кралство Франция било немислимо. То било много по-голямо и преуспяващо от английското, с население пет пъти по-многобройно. Освен това било заобиколено от няколко васални графства и държави, които отдавали необходимата почит на сеньора си и предоставяли войски на кралството по време на война. Затова Едуард решил да отвлече вниманието на Филип от Гийена, атакувайки Франция от север.

Понеже се нуждаел от съюзници, Едуард използвал пари и фамилни връзки, за да спечели на своя страна император Людвиг Баварски, дука на Бретан, граф Палатин от Рейн и владетелите на Хайнаут, Лимбърг и Брабант. Но мощният граф на Фландрия останал лоялен към Филип и за да го докаже, изпратил силен гарнизон на остров Кадзанд, за да попречи на английските комуникации. Когато английската армия акостирала на острова и пленила поста на 11 ноември 1337 г., Стогодишната война започнала.

Последвалите кратки набези били неубедителни. Но на двадесет и четвърти юни 1340 г. Едуард спечелил голямо предимство, когато корабите му разрушили френската флота извън пристанището Флемиш. Тактически по-наивни, французите останали в плътна маса, а най-предните им кораби били свързани помежду си с железни вериги. Това позволило на англичаните да ги отстраняват един по един. Стрелците с дълги лъкове ангажирали вниманието на бранителите, които защитавали горните крепости, обсипвайки ги с дъжд от стрели, докато въоръжените със саби войници завладявали корабите и с ръкопашен бой вземали контрола над тях. Французите загубили 166 кораба и много хора.

Никой не се осмелил да занесе лошите вести на Филип VI. Но неговият шут казал: „Ох, страхливите англичани, страхливите англичани!“ Попитан защо, той отговорил: „Те не скачат от борда на корабите, както нашите смели французи.“ Кралят веднага разбрал всичко.

Макар че Едуард не спечелил голямо предимство от тази съкрушителна победа, тъй като неговата безсмислена обсада над Торней трябвало да приключи след два месеца, защото нямало достатъчно пари да плаща на войските, тя му гарантирала контрола над Канала за повече от едно поколение. От друга страна, това дало нова сила на свадата му с Филип.

През юли 1346 г., две години след като Парламентът му гласувал достатъчно субсидии, за да приключи войната „със силата на меча“, Едуард бил готов за още една военна кампания срещу Филип. Моментът бил благоприятен, защото в отговор на пленяването на Бержерак от британците предишната есен, французите, командвани от сина на Филип, дука на Нормандия, се опитвали да отслабят мощния замък „Ажилон“ в Гийена. Затова бил напълно оправдан рискът британците да нападнат Нормандия, докато дукът и войските му отсъствали от района.

Направляван от Джефри де Харкорт, нормандски барон, прогонен от Франция, и придружен от най-големия си син, седемнадесетгодишният Едуард, принц на Уелс, крал Едуард III акостирал в Ла Хог, на полуостров Котантен на 12 юли. Били необходими 6 дни, за да дебаркира армията му, състояща се от 3000 тежковъоръжени конници, 5000 стрелци с лъкове и 1500 копиеносци, като включвайки и допълнителните хора, армията му се състояла общо от 10 000 души.

Разделена на три колони, армията напуснала Ла Хог на 18 юли, опожарявайки и плячкосвайки всичко по пътя си. Тя срещнала първата си съпротива в Кан след осем дни. Филип изпратил там своя управител на кралския двор, граф на Ю, заедно с една войска от рицари, които да организират отбраната на Кан. Но гражданите, които настоявали да се бият на открито, избягали щом видели първите британски редици, и незащитеният град бил безмилостно оплячкосан. Управителят на кралския двор заедно с голяма част от рицарите били пленени и изпратени в Англия.

Едуард наредил ранените и плячката да бъдат натоварени на флотата, която тогава се намирала при устието на река Орн, но екипажът се разбунтувал и отплавал обратно вкъщи. Това поставило армията в оскърбително и неприятно положение. Без комуникационни връзки тя не можела да остане, където била. Да се придвижи на юг, било немислимо, тъй като дукът на Нормандия, с неговата армия, бил на север на път за вкъщи. Единствената възможност, която им оставала, била да тръгнат на изток към Фландрия, където британците можели да си осигурят кораби.

Откривайки, че мостът в Руан бил разрушен, Едуард се придвижил нагоре по река Сена, търсейки място, където да пресече. През цялото време Филип и неговата увеличаваща се армия ги дебнели от отсрещния бряг. В Пойзи, на двадесет мили от Париж, мостът бил само частично разрушен и Едуард спрял там за пет дни, докато го построили отново. Филип не попречил на пресичането на реката, което било извършено на 16 август, като се върнал в Свети Денис, за да изчака подкрепление.

В Аран, на 10 мили южно от река Сома, Едуард получил съобщение, че всички мостове и фортове от Абевил нагоре по течението били или разрушени, или пленени. Тогава Филип вече бил в Амиен, близо до горния край на реката, докато армията му нараствала с всеки изминал ден. Нямало време за губене. Избавлението дошло чрез един затворник от Мон-е-Вимю, Гобин Агаш, който предложил на британците да ги заведе до форт над река Сома в Бланк Так („бялото петно“) на 10 мили под Абевил, ако в замяна на това получел свободата си.

Придвижвайки се нощем, Едуард достигнал форта сутринта на 24 август. След малко повече от час, щом приливът се оттеглил, армията му прегазила през реката, побеждавайки една френска войска на отсрещния бряг. Филип бързо се придвижвал от юг, само за да види, че англичаните са пресекли реката и че приливът пак приижда. Той се спуснал на изток към моста в Абевил.

Тази нощ Едуард спал в Нойел и продължил похода си на другата сутрин покрай гората и селото Креси-Ен-Понтьо в Пикардия. Там той казал на хората си: „Аз ще заема позиция тук и ще тръгна напред, докато не засека врага. Имам добра причина да го чакам тук, понеже съм на земя, която ми принадлежи по закон и по наследство по майчина линия, защото е била зестра при женитбата на майка ми. Аз ще защитавам претенциите си към тази земя срещу съперника ми Филип от рода Валоа.“

Но истинската причина била, че след като френската армия се нуждаела от еднодневен поход, за да пристигне, и понеже станало ясно, че битката била неизбежна, било логично британците да си изберат най-удобната позиция за битка. Предполагайки, че Филип щял да се придвижи по пътя Абевил-Хесдин, и знаейки, че рицарският етикет не предполагал нищо друго, освен фронтална атака, Едуард избрал тактически най-удобната позиция за армията си, която се разположила на широкия хълм между селата Креси и Вадикорт, постепенно спускащ се към селото Естре-ле-Креси, намиращо се на запад от пътя Абевил-Хесдин.

Едуард разположил две от трите си бойни дружини на предния склон на хълма, а другата — по-настрани, в тила, от пътя Креси-Вадикорт. Дясната предна дружина била от 800 тежковъоръжени мъже, без коне и хиляда копиеносци, командвани от принца на Уелс. Обаче същинските й командири били: Уоруик, дукът Маршал и графовете на Оксфорд и Харкорт. Лявата колона се състояла от 800 тежковъоръжени мъже, командвани от дука на Нортхамптън, управителя на кралския двор и дукът на Аръндел. Едуард лично командвал третата дружина, която била разположена в тила и се състояла от 700 тежковъоръжени конници, като щаба му се намирал при вятърната мелница на хълма при Креси.

От 5000 стрелци с лъкове, 3000 съставлявали фланговете на предните бойни дружини. Те изкопали окопи и канавки и преградили наоколо с набити в земята колове, за да защитават фронта си. Останалите 2000 стрелци с лъкове били изтеглени по двете страни в тила на бойните дружини. По-назад Едуард „заградил малък парк до дърветата“ и разположил „в него багажите, товарните коли и конете“. Английската армия наброявала 8500 души боеспособни мъже.

Щом като разполагането на войските приключило, Едуард обиколил на кон бойните редици, окуражавайки хората си. После им казал да обядват. След като заситили глада си, войниците възстановили бойния си строй и седнали на земята, „поставяйки пред себе си шлемовете и дългите си лъкове, за да се ободрят, преди врагът да пристигне“.

Армията на Филип се събрала в Абевил. В редиците на нейните първенци били включени: братът на краля Шарл граф Алансон, както и Луи граф Блоа, Рудолф Храбри херцог на Лотарингия, Луи Невер граф на Фландрия, Джон от Хайнаут, слепият крал на Бохемия — Джон[1], и синът му Чарлз[2] — крал на романите[3]. Общо, там се намирали 8000 тежковъоръжени мъже, цветът на френските първенци. Защитен от бронирана ризница, от шлем със забрало и щит, въоръжен с кавалерийско копие, сабя с две дръжки, бойна брадва, боздуган и кинжал, рицарят от средните векове бил еквивалент на съвременния танк. Но ако бъдел отделен от неговия претоварен кон, той щял да бъде повлечен към земята от тежкото си въоръжение и щял да остане да лежи безпомощен на нея.

Тези рицари, като британците, били разделени на три бойни дружини. Първата била командвана от краля на Бохемия и дуковете на Алансон и Фландрия. Втората била командвана от дука на Лотарингия и дука на Блоа. Третата била командвана от крал Филип и краля на католиците[4]. В подкрепление на тяхно разположение били 4000 пешаци, включително и генуезки стрелци с лъкове, командвани от Одон Дориа и Карло Грималди.

В неизвестност за местоположението на англичаните, Филип изпратил напред четирима рицари, за да разузнаят. Единият от тях, Ла Моа де Базел, докладвал, че Едуард бил на позиция до Креси и предложил на краля да спре авангарда, за да може останалата част от армията да го настигне. След това можели да атакуват с пълна сила на следващата сутрин. Филип се съгласил и издал заповед на знаменосците: „Спрете знамената по заповед на краля в името на Господ и Свети Денис.“

„При тази команда, — написал Фросар, — водачите спрели, но тези отзад продължили да напредват за да стигнат предните редици. Но щом водачите видели, че задните редици идват, те пак тръгнали. Така гордостта и тщеславието повлияли на последвалите събития. Всеки искал да блесне повече от останалите, независимо от съветите на Ле Моа.“

Понеже нито Филип, нито маршалите можели вече да ги удържат, защото „там имало толкова много господари и всеки от тях искал да докаже силата си, те яздели напред без строй и порядък“. Но когато техните водачи „видели англичаните, дръпнали поводите на конете си като един, но в такъв безпорядък, че тези, които идвали отзад, били изненадани и помислили, че вече се водела битката и те били в отстъпление“. Към объркването се прибавило и това, че много доброволци от района, които „препълнили пътищата между Абевил и Креси, пристигайки на 10 мили от врага, извадили мечовете си с вика «Убивай! Убивай!», без дори да са видели жива душа“.

Пристигайки в този хаос, Филип осъзнал, че битката не можела да бъде предотвратена, затова наредил на мъжете с тежките лъкове да тръгнат напред. Но изминавайки 18 мили, претоварени от тежките си доспехи и лъкове, те „по-скоро щели да отидат в ада, отколкото да се бият“ и заявили това на командирите си. Това вбесило дука на Алансон: „За какво се обкръжаваме с това простолюдие, което се предава точно когато имаме нужда от него!“

Било 4 часа следобед, когато накрая генуезците били склонени да тръгнат. Но щом изстреляли първите си стрели, „британските стрелци изстреляли срещу генуезките позиции своите стрели толкова плътно и ритмично, че заприличали на снеговалеж, — написал Фросар. — Когато почувствали стрелите да пробождат ръцете им, главите и лицата, генуезките стрелци изпаднали в объркване. Повечето отрязали кордата на лъковете си, а други ги захвърлили. Започнали да отстъпват.“

Като видял това, Филип извикал тежковъоръжените си мъже да се включат в битката: „Бързо, убийте тази сган. Те вече ни се пъхат в ръцете!“

После тези великолепно изглеждащи рицари яхнали своите коне и се спуснали в битката между бягащите генуезки стрелци, промушвайки копията си и посичайки с мечовете си всичко по пътя. Но англичаните продължили да стрелят със стрелите по тълпата, ранявайки коне и ездачи, „които падали на земята в голяма паника, неспособни да се изправят отново на крака“.

Лъкът

Козът в колодата карти на Едуард III в битката при Креси несъмнено било лъкът. Творение на жителите на Уелс, той бил доразвит от дядо му Едуард I, който искал да го използва срещу шотландците във високите планински земи. Направен от тисово дърво, дълъг 6 фута, той можел да изстрелва до 12 стрели в минута, ако бил в умели ръце. Изключително точен на разстояние от двеста ярда, неговите трифутови стрели, снабдени с железни остриета, можели да летят на допълнително разстояние от сто ярда, ако било необходимо. Ефектът от смъртоносните стрели бил едновременно разрушителен и деморализиращ.

Толкова важен бил лъкът за успеха на Едуард III във войната с Франция през 1337 г., че той поставил под заплаха от смърт или затвор всички други спортове, освен стрелбата с лък, като отменил данъците и опростил задълженията на всички мъже, крито произвеждали лъкове и стрели.

Французите също използвали лъкове във войните, особено генуезките наемници. Но те отказали да им предоставят тактическия обсег на действие, както при английските стрелци, защото това щяло да ограничи статута на рицарите. Рицарският етикет твърдял, че рицарите и конниците трябвало да се бият само с равни в ръкопашен бой. А според известна песен от XII век първият стрелец с лък бил: „страхливец, който го било страх да се приближи до врага“.

Все пак дългият лък си оставал чудесно оръжие. Направен от дърво, стомана и корда, той изстрелвал стрели с по-проникваща сила от тази на обикновения лък. Но независимо от това, той бил тромав за овладяване и бавен за зареждане със стрели, като бил по-ефективен при обсада, отколкото в битка. Забранен от църквата през 1139 г., малко след изобретяването му заради ужасяващата си сила, той никога не бил използван от рицарите.

Вече започнала втората битка, която всяла още по-голямо объркване. Френските рицари предприели първата от последвалите атаки. Те не обръщали внимание на британските стрелци заради отбраната си и затова, че рицарският етикет им повелявал да се бият само с равни. Вместо това те започнали бой с рицарите без коне от предните бойни дружини и най-вече с тази на принца на Уелс. В един момент ситуацията там била толкова отчайваща, че Уоруик изпратил Томас от Норуик да помоли Едуард за помощ. Кралят попитал: „Мъртъв ли е синът ми, или е толкова сериозно ранен, че да не може да се бие?“

„Не, благодаря на бога, — отговорил сър Томас, — но той е под голямо напрежение и се нуждае от помощта ти.“

Кралят отвърнал: „Върни се при него и при тези, които те изпращат, и им кажи да не ме притесняват, докато синът ми е жив. Предай им заповедта да оставят момчето ми да завоюва победата, ако Господ така е наредил. Желая това да бъде неговият ден.“

Като предпазна мярка Едуард изпратил напред епископа на Дърам заедно с 30 рицари. Може би е щял да се разтревожи повече за сина си, ако не забелязал, че лявата бойна дружина, командвана от дука на Нортхамптън, се приближавала към дясната му страна, за да поеме атакуващите французи по фланговете им. Когато французите били отблъснати, Филип се появил с третата френска колона и атаката продължила.

Общо били проведени 15 атаки, като последните били по тъмно. Дотогава френската кауза вече била безнадеждна и много рицари били убити, докато търсели господарите си. Ранен във врата от стрела, Филип вече бил напуснал бойното поле, подкрепен от графа на Хайнаут, който му казал: „Сир, не се погубвайте доброволно!“

Придружен от графа на Хайнаут и други четирима сеньори, той приел временно убежище в двореца на Ла Брюе. Началникът на портала попитал: „Кой чука в този късен час?“

Филип отговорил: „Отвори портата бързо. Това е нещастният крал на Франция.“ На него не му било отказано гостоприемство, за разлика от Едуард II след битката при река Банок.

Нито веднъж Едуард не позволил на войските си да преследват отстъпващите французи. Според Фросар само „селяните, войниците от нередовната армия, жителите на Уелс и корнуолците, въоръжени с ножове“, имали право да преследват французите „и когато ги откриели, без значение дали били барони, графове, рицари или обикновени хора, ги убивали на място, без пощада. Много били посечени тази нощ, независимо от техния ранг. Това било голямо нещастие и кралят на Англия бил ядосан, че никой не бил взет за заложник.“

Повече от 1500 французи и техните съюзници били убити. Между тях били: дуковете на Алансон, Фландрия, Блоа и Санкер, дукът на Лотарингия, кралят на Майорка и слепият крал Йохан от Бохемия, който влязъл в битка с коня си, завързан за конете на другите рицари. Синът на слепия Йохан, Карл от Бохемия, бъдещият немски император, избягал. Хиляди войници били убити. Британците загубили по-малко от 100 човека.

От Креси Едуард тръгнал на север, към добре укрепената крепост „Кале“ и я обсадил на 4 септември. Крепостта издържала дълго и изчакала появата на войските на дука на Нормандия през юли 1347 г. Накрая синът на френския крал сметнал, че позициите на англичаните са стабилни, и не атакувал. Крепостта Кале паднала във владение на британците и останала в техни ръце повече от двеста години.

Поражението при Креси предизвикало страшни последствия за французите. Все пак то можело и да не се случи никога. Британските оръжия и тактика били по-усъвършенствани, но французите били по-многобройни и силни, биели се на собствена земя и можели да победят, ако били единни. Но благодарение на недисциплинираността и арогантността на френските рицари, битката приключила бързо. Стрелците с лъкове загубили бойния си дух и не повлияли на хода на битката, а конните атаки били спорадични и крайно неефективни.

Капорето

На 24 октомври 1917 г. австро-унгарските и немските войски направили пробив в италианската фронтова линия при Капорето в Истрия. За две седмици падналите духом италианци капитулирали и отстъпили земята си, а в резултат на това хиляди хора станали военнопленници.

Въпреки че била член на тристранния съюз с Австро-Унгария и Германия, когато избухнала Първата световна война в края на юли 1914 г., Италия запазила неутралитет с мотива, че никой не се допитал до нея относно австрийската атака в Сърбия. Но всъщност тя искала да види накъде ще задуха вятърът.

Понеже и двете страни ухажвали нейната намеса във войната, италианският премиер, Антонио Саландра искал да сключи най-изгодната за Италия сделка. Италия ще запази неутралитет и няма да застрашава южната й граница, казал той на Австрия, ако тя отстъпи Южен Тирол и територията при носа на Адриатическо море, давайки и автономия на Триест. Австрийският отговор бил кратък — Австрия предоставя на италианците само тази част от Тирол, в която преобладава население от етнически италианци. Саландра не бил удовлетворен и започнал да преговаря със Съюзниците.

През април 1915 г. срещу обещанието за значителни териториални отстъпки Саландра сключил таен договор, съгласно който Италия щяла да влезе във войната на страната на Съюзниците. Обещанието е след войната Италия да получи освен Истрия и целия Тирол, както и Далмация, част от Албания и Додеканските острови. В случай, че Турция бъде победена и разделена, Италия щяла да получи част от южната територия на Мала Азия, както и цялата територия на Либия. И най-накрая, след като Англия и Франция си поделели помежду си немските колонии, Италия щяла да бъде компенсирана с други територии в Африка. Официалната декларация, в която Италия обявила война на Австрия, била издадена на 23 май 1915 г.

Италианската граница с Австрия, представляваща новата фронтова линия, се простирала на 350 мили от швейцарската граница до река Исонзо, при носа на Адриатическо море. Само в долината на река Исонзо теренът не бил толкова планински и бил удобен за офанзивни операции. Между юни 1915 г. и септември 1917 г. италианците предприели там редица нападения. Но тези 11 битки спечелили малки територии и им стрували повече от 1 000 000 жертви.

И без това ниският боен дух на войските още повече се понижавал заради липсата на подкрепа от собствената им страна. През лятото на 1917 г. лозунгът, който мощната Социалистическата партия издигнала, бил: „Следващата зима без мъже в окопите“. Но все пак генерал Луиджи Кадорна, италианският началник-щаб, бил решен да поддържа напрежението. През септември 1917 г. той успял да убеди Англия и Франция да му заемат 200 тежки артилерийски оръдия, за да може да подкрепи следващата си атака. Тя била отменена, но повечето оръдия били върнати обратно на Западния фронт, където Кадорна получил доклад от разузнаването си, че Централните сили планирали там своя офанзива.

Тъй като англичаните постигнали малък напредък в Пашчандейл (Третата битка при Ипр), а руснаците били в отстъпление, Германия най-накрая се почувствала достатъчно стабилна, за да задоволи желанията на австрийците за военни подкрепления, с които да атакуват Италия. Генерал Фон Деломензинген, експерт в планинското военно дело, бил изпратен, за да изпълни плана, начертан от австрийците през 1916 г. Той включвал атаки през долината Исонзо от малко австрийско предмостово укрепление, в областта Толмино. Намеренията били италианските 2-ра и 3-та армии да се изтласкат обратно зад река Талиаменто, на около 30 мили встрани.

Основната атака щяла да бъде предприета от немската 14-та армия, командвана от генерал Ото фон Белов, която се състояла от 7 немски и 3 австрийски дивизии. Щели да ги подкрепят на север: част от 10-та австрийска армия, а на юг: 1-ва и 2-ра австрийски армии. Ключовият елемент на атаката се състоял в кратката и жестока бомбардировка с използване на газ. Само 14-та армия разполагала с повече от 1800 оръдия и тежки минохвъргачки. Първоначално насрочена за 20 октомври, атаката била отложена с четири дни заради проливния дъжд, който започнал да вали.

Първоначално Кадорна помислил, че атаката ще бъде проведена на запад, в района на Трентино, и на север от езерото Гарда. Но до началото на октомври неговото разузнаване идентифицирало 35 от 53 немски и австрийски дивизии, които били разположени на италианския фронт при река Исонзо. Срещу тях се намирали 34 дивизии на неговите италиански 2-ра и 3-та армии. Станало ясно, че атаката ще се проведе там.

Това предизвикало сериозен проблем за Кадорна. Генерал Капело, командващ неговата 2-ра армия, който трябвало да поеме основната тежест на офанзивата, настоявал да се придвижат нагоре по долината на Ур и от платото Баинсиза на юг към Капорето, за да могат да нападнат вражеския фланг. Вследствие на това Капело щял да концентрира там всичките си резерви, оставяйки лявото си крило без подкрепа. Когато Кадорна отказал да разреши тази атака, Капело пренебрегнал заповедта да промени разположението на войските си. Макар че бил болен по това време, той не се съгласил да бъде освободен. Когато Кадорна осъзнал, че фронтовата линия около Капорето била защитавана само от два батальона на една миля, той наредил на една дивизия веднага да тръгне от юг. Но дивизията все още била на път, когато атаката започнала.

Сутринта на 24 октомври австро-германската артилерия открила огън по фронт от 60 мили, северно от Адриатическо море. Около Толмино и Капорето, където била насочена атаката, бомбардировката продължила два часа и половина и включвала нападение с газови бомбички. Ефектът от това бил почувстван незабавно и силният италиански стрелкови отпор замрял. Четири часа по-късно започнала нова бомбардировка, този път насочена срещу щаба, складовете с амуниции, близките пътища и артилерийските позиции.

Атаката започнала подкрепена от дъжда и мъглата. Най-грандиозният пробив бил направен в слабо охранявания сектор на Капорето. Установявайки пробив в италианската фронтова линия и пленявайки Капорето, немската 12-та дивизия завила надясно и се придвижила на север на около пет мили зад италианските 46-та и 43-та дивизии. След това тя отново тръгнала надясно и излязла в тила на италианската 19-та дивизия, която била атакувана от австрийската 50-та дивизия. Резултатът бил пълна катастрофа, която оставила невероятна пролука в италианския фронт. Най-накрая 12-та дивизия се обърнала и тръгнала на запад. До вечерта тя са придвижила напред с повече от 15 мили и взела за военнопленници повече от 15 000 души.

По-малък напредък бил направен от съседните 50-та австрийска дивизия и Немски алпийски корпус, както и от 1-ви корпус, командван от генерал Краус, намиращ се още по на север. Още по-скромен прогрес бил постигнат на юг от останалите два корпуса на 14-та армия, докато под тях срещу австрийската 2-ра армия била предприета контраатака, и тя била върната на стартова позиция. Все пак денят им донесъл огромни придобивки. Кадорна се опитал да спре лавината от двете страни на Капорето, укрепвайки обкръжената 2-ра армия с войски от 10-та и 3-та армии. Но положението било безнадеждно. Нещата се влошили заради липсата на желание за битка, показана от италианците, като цели италиански войскови части или капитулирали, или хуквали да бягат в отстъпление.

На следващия ден австро-германците продължили своето придвижване. Капело бил принуден заради болестта си, да предаде командването на генерал Монтуари. Но преди да влезе в болница, той посъветвал Кадорна да започне оттегляне към страшната бариера на река Талиаменто, разположена на повече от 30 мили зад първоначалния фронт. Кадорна първоначално бил изкушен от това предложение, но по-късно го отхвърлил като крайна мярка. Това решение било ужасна грешка.

Италианските военни части вече бягали в безпорядък обратно към река Талиаменто; други, като грохналите алпийци, се подчинили на заповедите и останали по местата си. Но било само въпрос на време преди да капитулират. В една такава акция капитан Ервин Ромел, млад ротен командир във Вюртембергския планински батальон, пленил 12 офицери и 500 войника.

На 25 октомври италианската 2-ра армия била в абсолютен безпорядък. „Резервните войски, пристигащи да изпълнят бойния си дълг, били посрещани с псувни и крясъци: «Стачкоизменници!», — написал Сирил Фолс, автор на книгата «Капорето 1917 г.». — Войските на Краус срещнали италиански бойни части, които под строй марширували към плен, крещейки «Да живее Австрия!» и «За Рим!». Естествено тази картина на обща деморализация не била присъща за всички италиански войски, но тя дълбоко нарушавала целостта на италианската армия.“

Ситуацията от лоша скоро станала фатална. На 26 октомври, Монте Магори, една от междинните позиции, предложена от Капело, била пленена от немския алпийски корпус, освен това били пленени и върховете Кук и Матажур, западно от Толмино. Ромел бил инициатор и изпълнител и на двете последни акции. На едно място той преминал с войската си покрай огромна група италианци, които ги призовавали да ги пленят.

„Изведнъж аз бях заобиколен и покачен върху италиански рамене — спомня си той. — «Да живее Германия!» звучеше от хиляди гърла. Един италиански офицер, който се колебаеше дали да се предаде, беше застрелян от собствените си войници.“ Ромел пленил 1500 души от 1-ви пехотен полк на бригадата „Салерно“. До края на деня били пленени 150 офицери и 9000 души. За тази забележителна бойна служба Ромел бил награден с „Блу Макс“ — най-високата императорска награда, за храброст.

До 27 октомври немската 14-та армия се придвижила още петнадесет мили навътре в Италия, макар че 2-ра австрийска армия успяла да се придвижи едва на 4 мили. Тъй като целият му североизточен фронт бил пред заплахата да бъде унищожен изцяло, Кадорна най-накрая наредил да се предприеме отстъпление зад река Талиаменто. Почти непокътната, 3-та армия тръгнала в боен ред, под строй. Но скоро настъпило пълно объркване в редиците, защото те били задръстени от огромен брой военни и цивилни бегълци.

За да осигури изтеглянето на 3-та армия, италианската 2-ра армия получила нареждане да подсигури и укрепи междинна позиция по река Торе поне до 29 октомври. Но нейните деморализирани бойни части осигурили едва частична и крайно неорганизирана съпротива, в резултат на което немските войски пресекли река Торе и тръгнали към щаба на Кадорна в Удине сутринта на 27 октомври. Разделена на две части, 2-ра армия бързо се разпаднала.

Започнала коридата към река Талиаменто, заедно с победоносните австро-немски войски, вече безкрайно изтощени. В резултат на това и коридата била почти спечелена от италианците. Но те вече загубили 180 000 войници. „В някои от секторите, — написал Фолс, — италианското командване почти изчезнало и цели дивизии изчезвали по пътя, отнасяйки със себе си цялото си артилерийско снаряжение.“ Следвоенната комисия, която трябвало да разследва този въпрос, стигнала до заключението, че много артилерийски батареи, начело с офицерите си, „избягали презглава, дезертирайки от полковете си“.

Независимо че целта на офанзивата била постигната, австрийците имали голямо желание да продължат нататък. Генерал Ерик фон Лудендорф, немският началник-щаб, се съгласил да увеличи заема от войски към австрийските си съюзници, но само докато достигнат до река Пиаве. На 31 октомври и през следващите два дни австро-немските войски се опитвали безуспешно да пресекат река Талиаменто. По всичко личало, че италианците ще удържат на натиска при укрепените си там позиции и Кадорна заявил на англичаните и французите, че той няма нужда от двадесетте дивизии, за които помолил. Шестте дивизии, които вече били изпратени, щели да бъдат достатъчни.

Но всичко се променило през нощта на 2 ноември, когато немската 55-та дивизия пленила предмостовото укрепление близо до Корнинхо. Двете италиански дивизии (36-та и 63-та), били пленени откъм фланговете и хиляди техни войници се превърнали във военнопленници. Следобед на 3 ноември, информирайки италианското правителство, че има опасност фронтовата линия при река Талиаменто да бъде разрушена, Кадорна поискал разрешение да се оттегли към река Пиаве. По същото време той помолил съюзниците си да му изпратят 15 дивизии, за да укрепи отбраната си. Те се съгласили и му изпратили 12 дивизии (6 френски и 6 английски), но дали ясно да се разбере, че промяна в командването не трябва да има.

На 7 ноември, точно след като издал заповедта към войниците си да „умрат, но да не се предават“, Кадорна бил информиран за освобождаването си от поста. До обяд на 9 ноември, когато неговият заместник, генерал Армандо Диаз, поел командването, последната италианска войска пресякла реката, а малко след това останалите мостове били взривени.

Времето на немско-австрийските войски вече изтичало. Независимо от факта, че разполагали с числено превъзходство от 53 дивизии срещу 33 италиански, голяма част от тях разчитали едва на една трета част от мощта си заради преумората, докато италианските дивизии били в пълна бойна сила. Още повече, че италианците били на родна почва и скоро щели да бъдат подкрепени от пристигащите 4 френски и 5 английски дивизии.

До 15 ноември били направени още няколко опита, да се пресече реката, при които били спечелени минимални позиции, но като цяло опитите били пълен провал. Австро-немските линии на доставка били изчерпани, дори нямало достатъчно кораби, които да донесат материали, за да подпомогнат с тях пресичането на реката. Наближавала зимата и австрийците решили да отложат по-нататъшните офанзиви до следващата пролет.

Все пак, главно по стандартите на Първата световна война, поражението при Капорето било едно от най-големите за италианците. Само за две седмици австро-немските войски ги отблъснали навътре в Италия на 50 мили, като пленили междувременно 3000 оръдия и огромно количество друго снаряжение. Освен това причинили повече от 300 000 жертви. А фактът, че осемдесет и пет процента от тези жертви били военнопленници, показва до каква степен италианците били загубили бойния си дух по онова време.

Битката на Кайзера

На 21 март 1918 г. немците направили последен опит да излязат победители от Първата световна война, когато атакували фронт от 50 мили по английската граница между Арас и река Ойз. До падането на нощта те завзели общо 100 мили. Това бил един от най-грандиозните успехи, постигнати във войната, който до голяма степен се дължал на слабата английска отбрана.

Решението за тази пролетна офанзива било на генерал Лудендорф, немския началник-щаб и влязло в сила още от предишния ноември. Времето вече работело срещу немците. Съединените американски щати се присъединили към съюзническите сили предната година и американските войски пристигали във Франция. Блокадата на Германия, наложена от страна на Съюзниците, предизвиквала голям недостиг на суровини за немците, особено на вода, хранителни продукти и материали. Немските съюзници, и най-вече Австро-Унгария, изчерпвали силите си. Пред немските управляващи стоял въпросът сега или никога, ако те все пак искали да избегнат катастрофалните последици от договорения мир.

В полза на Германия бил и фактът, че в момента, в който болшевиките спечелили властта в Русия през октомври 1917 г., те дали ясно да се разбере, че ще искат мир. Това довело до сключването на примирие с Германия в началото на декември 1917 г., като след трудни и продължителни преговори бил подписан и мирният договор от Брест-Литовск на 3 март 1918 г. Най-накрая Германия била освободена от бремето да се бие на два фронта. До края на март 1918 г. на Лудендорф прехвърлили 52 немски дивизии от Русия към Западния фронт. Това и факта, че Германия не била провеждала офанзиви по западния фронт от 1916 г., също дало на армията й числено превъзходство от 192 немски дивизии срещу 169 дивизии на Съюзниците.

Но численото превъзходство не било гаранция за победа за която и да е страна. Лудендорф се надявал да излезе от положението, като използва революционно новата техника на изненада, хващайки врага натясно. Той смятал да проведе обучение по цялата територия на фронта, за да може да замаскира атаката, докато през това време атакуващите войски щели да се придвижат на позициите си през нощта. Трябвало да има една кратка предварителна бомбардировка, а самата атака да бъде проведена от малки отряди, които да проучат слабите места във вражеската фронтова линия.

Както и Хейг в Пашчандейл, Лудендорф установил, че Фландрия е ключът към фронта, особено в района, намиращ се южно от Ипр. Но атаката там щяла да бъде вторият етап от неговата офанзива. Първоначалното нападение трябвало бъде срещу масивната, широка 50 мили фронтова линия, част от британския фронт, и се простирала от Ла Фере на юг близо до мястото на пресичане с французите, разположени северно до Арас. Там отбранителните сили били значително по-слаби. Когато трябвало да се извърши пробивът, немските войски щели да обградят британския фронт от юг, докато останалите немски войски предприемат втората атака на север. По-голямата част от английската армия щяла да бъде или разбита на малки групи, или изтласкана до пристанищата, разположени по канала.

В чест на имперския си господар, кайзер Вилхелм II, чието политическо бъдеще зависело от изхода на тази пролетна офанзива, Лудендорф я нарекъл на негово име: „Битката на Кайзера“.

Секторът, избран за първоначалната атака, се простирал от Сома на юг до Артоа — на север. Неговата по-ниска граница била блатистата долина на река Ойз, а крайната му горна граница била долината на река Скарпе, близо до Арас. Между тези две речни долини се простирало широко плато.

През войната тази площ била зад немската фронтова линия. Но в началото на 1917 г., след като били изтласкани от стабилните си позиции на запад по време на битката при Сома, немците заели тази нова отбранителна позиция — от Арас до Сосоа. Те я нарекли „Зигфрид Лайн“ (т.е. линията Зигфрид); докато Съюзниците — „Хинденбург Лайн“ (линията Хинденбург), на името на немския главнокомандващ, фелдмаршал Пол фон Хинденбург. През 1917 г. тази позиция била разколебана от две британски офанзиви — от битката при Арас под британско владение останал малък военен клин в Булкорт, а от танковата офанзива при Камбри, още по на юг, в британски ръце останал по-голям военен клин, познат като клина Флескер.

Първоначално британският фронт се простирал на юг до пленения от немците град Свети Куентин. Но през януари 1918 г., по настояване на французите, британците предприели две нови разширения на този фронт. В резултат на това новата пресечна линия между съюзниците била близо до село Баризис, на 5 мили южно от река Ойз. Първоначално немците имали намерение да атакуват старото място на пресичане между съюзническите сили, но при това положение те трябвало да атакуват само британците.

Фелдмаршалът, коронованият принц Рупрехт, разположил командвания от него баварски армейски отряд по целия фронт, от който щяла да започне атаката. Но Лудендорф искал синът на Кайзера, коронованият принц Вилхелм, командващ друг армейски отряд, също да бъде въвлечен в атаката, като на него трябвало да се падне отговорността да проведе южната част от нея. Като цяло в нападението трябвало да участват три армии от двата армейски отряда.

В северната част и в центъра Рупрехт разполагал със 17-та армия, командвана от Фон Белов и 2-ра армия, командвана от генерал Фон Марвиц. Тези двама генерали имали забележителни военни постижения. Именно затова на тях били възложени най-отговорните задачи. Фон Белов трябвало да направи пробив при Бапом, а Фон Марвиц да се отправи към Перон. След това те заедно трябвало да се обърнат надясно и да обградят британската фронтова линия на север.

Атакуваща в южния сектор щяла да бъде 18-та армия от армейския отряд на коронования принц Вилхелм, под командването на генерал Оскар фон Хутие. Той бил още едно от протежетата на Лудендорф, но от Източния фронт, и основно наблюдавал победата срещу руснаците в Рига през 1917 г. Неговата задача била да пробие британските позиции близо до Свети Куентин, да се придвижи към Хам и след това да организира флангова защита, докато другите две армии се обръщали на север.

Отбранявайки фронта, немците планирали да атакуват там, където се намирали двете английски армии — 5-та и 3-та. Командващ 3-та английска армия, която щяла да се изправи срещу северното немско нападение, бил генерал Джулиан Бинг, известен предимно с това, че командвал канадския корпус и пленил платото Вими по време на битката при Арас през 1917 г. Неговият сектор се простирал на 3 мили северно от Арас, надолу по южния край на клина Флескер. Хейг поискал той да се оттегли от клина, аргументирайки се с факта, че е бил опасно открит, но Бинг държал на своето. Това решение по-късно му струвало прекалено скъпо.

Начело на 5-та армия, срещу която трябвало да се проведе южното немско нападение, бил генерал-лейтенант Хюбърт Гоф, човекът, който командвал кавалерията на резервната армия (по-късно станала известна като 5-та армия при Сома). На следващата година Гоф изиграл главна роля в поредицата изключително успешни атаки около Ипр, станали известни като Пашчандейлските атаки. Толкова големи били жертвите, че той от „Човекът, който се бута напред“ бил прекръстен на „Агресивният грубиянин“. Премиерът Лойд Джордж настоявал за отстраняването на Гоф, но Хейг застанал на негова страна. Когато британският фронт бил разширен, Хейг го изпратил да командва новосъздадения сектор, защото не очаквал там да има голяма акция.

От четирите британски армии 5-та армия била най-слабата. Тя разполагала само с 12 пехотни полка и три кавалерийски дивизии, за да защитава фронт, простиращ се на 42 мили. При това кавалерията можела да проведе само битка от окопите. 3-та армия за сравнение разполагала с 14 дивизии, за да защитава фронт от само 28 мили, докато останалите две британски армии, разположени още по на север, притежавали същата мощ. Хейг нарочно концентрирал силите си в центъра и на север по фронта, защото се притеснявал от немски пробив в едно от двете места. В случай на атака към едното от тях армията му щяла да бъде разцепена на две, а при атака от другото място щели да бъдат прекъснати комуникационните му връзки с пристанищата по канала.

Въпреки че било малко вероятно, ако 5-та армия бъдела атакувана, Хейг инструктирал Гоф да остане твърдо на позициите си, докато може, и само в краен случай да отстъпи. Французите били обещали шест допълнителни дивизии в случай на нужда.

Дългата почти четири години война демонстрирала, че единичната линия на окопна защита е непревземаема, британците основали своята отбрана на принципа на „еластичността“. Предната окопна линия, позната като „предната зона“, щяла да бъде използвана за аванпост, подкрепен от достатъчна бойна мощност, за да нанесе колкото се може повече поражения на атакуващите.

Основните отбранителни позиции, формиращи това, което било известно като „зоната на битката“, били разположени на най-доброто тактическо място и достатъчно назад, за да не бъдат разрушени при първоначалното нападение. Тези отбранителни позиции били последните в британския фронт и трябвало да бъдат защитени на всяка цена. Двете зони били на разстояние 3000 ярда една от друга, като „зоната на битката“ била на същото разстояние и в дълбочина.

Още по-назад били разположени резервните войски, готови да започнат контраатака във всеки един сектор на фронтовата линия, в случай на заплаха. „Корпусната линия“ била третата отбранителна система, но все още недостатъчно изградена и довършена, когато бил нанесен ударът.

Отбраната, изградена в сектора, в който била разположена 5-та армия, била на най-ниско ниво. Там британците пристигнали най-късно, фронтът, бил най-дълъг, а хората крайно недостатъчни. Въпреки защитата от бодлива телена мрежа, предната отбранителна окопна линия даже не била непрекъсната. Вместо това съществували разпръснати аванпостове и предни стражи, понякога охранявани от малки групи хора, които имали за цел да наблюдават фронта, надявайки се да покрият празната земя от всяка страна само с помощта на картечници. Точно зад фронтовата линия, в тила на „предната зона“, били разположени няколко редици от редути, като цялостната отбранителна позиция била съобразена единствено с природните особености на терена. Обикновено те били разположени доста далече, за да им се подсигури ефективна стрелба в подкрепление. „Зоната на битката“ не била усъвършенствана, а „корпусната линия“ въобще не съществувала.

Повечето сектори от 5-та бригада разполагали с по един батальон в „предната зона“, един в „зоната на битката“ и един в резерва. Половината от предните батальони щели да бъдат на аванпостовете, а другата половина — разположени на редутите. Затова, щом битката започнала, много от войските щели да бъдат отрязани от батальонните си щабове и трябвало да разчитат на собствената си инициатива.

„Аз бях много притеснен от оскъдния начин, по който бе защитена фронтовата линия — спомня си един капитан от 2-ри пехотен полк. — Окопите бяха твърде малки и много плитки, а покритието с телена мрежа пред тях се състоеше от единична нишка от бодлива тел, прикрепена с железни болтове към колове, разположени тук и там, прострени наоколо: това всъщност не беше никаква отбрана.“

Изобщо не било изненада, че участието в тази битка било под нужното ниво.

25 английски дивизии от 3-та и 5-та армии трябвало да участват в първия ден на битката. Три били редовни, шест били териториални, а петнадесет били дивизиите от новата армия. Само една от тях, 63-та дивизия, била морска, съставена от войски от Кралската флота и Кралските военноморски сили. Военните формации на новата армия били необучени и лошо командвани. За лош късмет Гоф разполагал с по-голямата част от войските на новата армия, като в бойните му редици нямало нито една военна част от редовните войски.

През нощта на 17 март 1918 г. — празника на Свети Патрик, двама немски офицери напуснали окопите си, южно от Свети Куентин, пресекли през ничия земя и се предали. Офицерите били от Елзас, френска провинция, присъединена към Германия през 1871 г. и не били готови да умрат за отечество, което не признавали. След подробен разпит те признали, че били от минна рота, чиято задача била да взривява британската бодлива телена мрежа пред окопите, за да подготви терена за пълномащабната атака. Тя щяла да започне след шестчасови бомбардировки, по време на които щели да бъдат изстрелвани и снаряди със силен киселинен газ. Тази информация пристигнала до щаба на Гоф, а оттам била препратена до генералния щаб на Хейг в Монтрьо.

Сутринта на 19 март разузнавателният щаб на Хейг имал вече ясна картина по отношение на това какво щяло да се случи. Те знаели, че немските тилови райони са пълни с войски, че огромно количество амуниции било стоварено на предния фронт и че голям брой артилерийски части били придвижени точно зад немската фронтова линия. Освен това установили, че били поръчани нов вид немски газови маски и че в атаката щял да бъде включен голям брой танкове. Според тях британските 3-та и 5-та армии щели да бъдат атакувани на 20 или 21 март след кратка бомбардировка, по време на която щяла да бъде използвана голяма концентрация от киселинен газ.

Предупреждението било разпратено до всички военни части, а на артилерията било разпоредено да се подготви за „контрастрелба“ през нощта.

Само генерал Гоф приемал сериозно заплахата от атака. Вечерта на 19 март той поискал разрешение да придвижи напред двете резервни дивизии на своята главна щабквартира на по-близо разстояние до фронтовата линия. Генерал-лейтенант Хърбърт Лоуренс, началник-щаб на Хейг, отказал да даде такова разрешение.

Същата вечер хиляди немци, които трябвало да участват в атаката, се придвижили към предната си зона и се прикрили в големия брой убежища — окопи, канавки, бараки, навеси и специално изкопани за тази цел дупки точно зад фронтовата линия. Те останали скрити там през целия следващ ден. Веднага щом се свечерило, под прикритието на нощта, те се придвижили към стартовите си бойни позиции.

Призори половината немска артилерия на Западния фронт (6473 оръдия) открили огън срещу британския фронт, простиращ се на 50 мили. В акцията били включени и 3532 минохвъргачки, изстрелващи бомби по 100 килограма. По време на петчасовата бомбардировка оръдията изстреляли около 1 160 000 снаряди за сравнение британците, изстреляли 1 500 000 снаряда в продължение на седем дни при Сома. Това било най-концентрираната артилерийска бомбардировка по време на война.

„Бях на обиколка да проверя постовете — спомня си един лейтенант, — когато просто се случи така, че застанах на огнева стълба, като главата ми беше точно над нивото на парапета й, гледайки към ничия земя. След това видях колосална светкавица. Докъдето погледът ми се простираше, виждах и отляво, и отдясно запалени светлини… Мисля, че успях да чуя изстрел от пушка, преди да видя експлозиите, докато снарядите летяха към нас и около нас.“

Когато стоманената буря намаляла, британците се прикрили, доколкото могли. Някои се скрили в окопите, в безопасност от всичко, освен от тежките снаряди, макар че стените на окопите вибрирали, а сухата земя се процеждала през дървените им покриви. Но повечето от войниците се скрили в открити окопи. Снарядите експлодирали около тях, все едно, че „милиони тенджери под налягане кипели близо до тях“. После те с ужас установили, че повечето от тях съдържали газ — хлор, фосфат и сълзотворен газ. Дори и късметлиите, които успели да си сложат газовите маски навреме, загубили рязко подвижността си. Дишането през примитивните филтри било затруднено, а видимостта намалена през лошите стъкла на маските.

Към 10 часа сутринта бомбардировките спрели и щурмовите войски на 32-ра немска дивизия започнали да настъпват. Те били подпомогнати и от гъстата мъгла. „Единият от пехотните командири извика «Напред!» и ние се спуснахме — спомня си един немски войник. — Но къде е очаквания вражески огън! Почти нямаше такъв… След това стигнахме до бодливата телена мрежа, нашата цел. Но там нямаше нищо, което да правим. Телта беше напълно унищожена. Нямаше останали окопи, само кратери и кратери… Само няколко души от врага бяха оживели в щурма. Някои бяха ранени. Те стояха прави с вдигнати ръце.“

Този разказ бил типичен. Немската артилерия и минохвъргачките чудесно изпълнили задачата си. По-голямата част от телената мрежа била взривена, а предната окопна линия представлявала кратери и развалини. Все пак на много места британците нарочно евакуирали предните окопи, дори и без заповеди. Малкото, които останали, били или ранени, или мъртви, или толкова шокирани и обгазени, че било невъзможно да окажат каквато и да било сериозна съпротива. „Няма да бъде преувеличено, — написал Мартин Мидълбрук, авторът на книгата «Битката на кайзера», — да се каже, че девет десети от британската предна фронтова линия паднала в немски ръце без съпротива.“

Но немците се концентрирали да правят пробиви в различните британски сектори, оставяйки отделни постове, за да ги пленят по-късно. Някои се биели смело, други бързо капитулирали. Само няколко от тях успели да достигнат до втората окопна линия назад. За един час немците завладели 50 мили от британската фронтова линия, южно от Арас, до река Ойз. Единственото изключение бил клинът Флескер, който не бил атакуван, както и няколко разпръснати аванпостове.

Следващата фаза на битката била проведена на основните позиции на „предната зона“. 3-та армия имала подкрепление и резервни окопи, докато 5-та армия трябвало да се справи само с наличните си редути и малки аванпостове. Все пак тези позиции били значително по-стабилни, защото имали артилерийска подкрепа, за разлика от позициите на предния фронт. Там защитниците били по-добре обучени и се очаквало да се бият по-добре. Но не след дълго те започнали да се огъват, особено на юг от фронта на 5-та армия, където защитниците били най-слаби и мъглата била най-гъста.

В село Файет, северно от Свети Куентин, териториалният батальон, който бил част от 8-ми уорчестърширски пехотен полк, бил атакуван от немския 109-ти лейбненски гренадирски пехотен полк. „Ние последвахме пълзящия бараж бързо, — си спомня един немски редник, — но в момента, в който се появихме, британците захвърлиха оръжията си на земята и капитулираха. Наистина нямаше битка във Файет.“

Съдейки по жертвите, които оставил 7-ми шеруудски планински териториален батальон, който претърпял сериозно поражение в Гомекорт през първия ден при Сома, трябва да е дал сериозен отпор срещу немците. Но немците превзели цялата „предна зона“ за по-малко от час, като само двама ранени офицери и дванадесет британски войници се върнали обратно в „зоната на битката“. От останалите 12 офицери и 470 войници повечето били ранени и взети в плен, а други 12 офицера и 159 души били убити.

До сутринта само една шепа редути все още се държали на основните си позиции в британската „предна зона“. В действителност на 11 мили северно от клина Флескер и на 38 мили южно британската отбранителна фронтова линия престанала да съществува.

Един от няколкото острови на съпротива, бил Ефи, северно от сектора на 5-та армия, който бил защитаван от по-малко от три батальона от Лейчестърширския пехотен полк. Там дивизионният командир благоразумно наредил фронтовата окопна линия да бъде евакуирана преди зазоряване, оставяйки хората си да се концентрират в редутите отзад. Те били допълнително подпомогнати, когато мъглата започнала да се вдига, оставяйки големите немски военни формации на открито. „Картечниците «Луис» (леки картечници) започнаха да стрелят и вражеските отряди се разпръснаха — спомня си ефрейтор Норт от 7-ми лейчестърширски пехотен полк. — Те имаха минимално прикритие и незначителен шанс да оцелеят.“

Но такива геройства не били от полза, като се има предвид, че немците можели да направят пробив във всяка една от тези стабилни позиции. „На около миля и половина надясно от нас, — написал Норт, — ние можехме да видим как немците се придвижват в единична редица и много голяма част от тях вече се намираха точно зад нас. А все още не беше станало обяд. Джери се движеше така, все едно нямаше проблеми и ние предположихме, че бяхме в голяма опасност откъм фланговете си.“

В същото положение били и останалите редути, които все още държали позициите си по „предния фронт“ на британците. Никой нямало да оцелее след нощта на 22 март. Повечето били принудени да капитулират, а някои от тях, включително и защитниците на Ефи, успели да се оттеглят.

Някои от немските щурмови войски проникнали през предните британски защитни позиции на 21 март, влезли в битка със защитниците и пробили през част от „зоната на битката“ още в началото на атаката си, дори още преди мъглата да е успяла да се вдигне. Но имайки предвид, че дълбочината на зоната била 2000–3000 ярда, успешната немска атака срещу предната линия на „зоната на битката“ и пленяването на няколко позиции, разположени навътре в нея, далеч не гарантирали пълния успех. Защото все още имало отбранителни позиции отзад, както и окопите в тила, известни като „кафявата линия“.

Все пак в късния следобед немците постигнали успехи. От четирите британски дивизии, които трябвало да отблъснат атаката в сектора на 3-та армия, над клина Флескер, две и част от третата били отблъснати назад в периферията на тила на „зоната на битката“. 6-та дивизия все още държала позицията си в „зоната на битката“, но тъй като фланговете й били открити, тя била принудена да се оттегли още същата нощ.

Клинът, който бил защитаван от четири британски дивизии, все още не бил атакуван, но било сигурно, че трябвало да се предаде, за да не обградят защитниците му.

От клина надолу по канала на река Сома, точно пред Свети Куентин на фронт от 19 мили, само една дивизия (16-та ирландска дивизия) била принудена да се оттегли към тила на „зоната на битката“. Останалите пет, а именно: 21-ва, 66-та източноланкска, 24-та, 61-ва южна, и 30-та дивизии, заедно с южноафриканската бригада все още държали фронта при „зоната на битката“.

Южно оттам, по протежението на фронта, командван от французите осем седмици по-рано, станала най-голямата катастрофа. Всичките три дивизии, както и една бригада от 58-ма лондонска дивизия били отблъснати от „зоната на битката“ и между останалите там батальони се появили огромни пролуки.

Станало ясно, че британските войски или се предавали, или отстъпвали, без да имат основателни причини за това. „Ефектът от подобни отстъпления, — написал Мидълбрук, — бил, че още от самото начало на битката се развило чувство на несигурност по отношение на защитата, изразяващо се в тенденцията дори мъже, намиращи се на доста добри отбранителни позиции да поглеждат зад гърба си и да се чудят дали и те не трябва вече да отстъпват.“

До полунощ немците завзели големи територии. Освен това през нощта на 21 март британците доброволно се оттеглили от още 40 квадратни мили, за да не позволят на войските си да бъдат обградени.

Немските жертви от битката през този ден били: 10 900 убити, 28 000 ранени и 300 пленени. Британските жертви били: 7500 убити, 10 000 ранени и 21 000 души взети в плен. Общият брой на жертвите се разпределя по равно между двете страни, което е показателно за слабата отбрана на британските войски, тъй като атакуващите винаги дават повече жертви от защитниците.

През следващите дни Лудендорф изпращал още и още войски в южния сектор, където коронованият принц Вилхелм спечелил най-грандиозните немски победи през първия ден. Това довело до още по-голямо придвижване и допълнително обстрелване срещу 5-та армия на Гоф. Но немците се провалили в опита си да направят решителния пробив. Вместо това те отслабили напрежението срещу британските сили и принудили французите да се сблъскат със заплахата по фланга си.

Повратният момент в битката настъпил на 26 март, когато по време на конференция на Съюзническите сили в Дюлен Хейг се съгласил да застане под командването на генерал Фердинанд Фох, френски командир. Фох най-накрая разположил 14 френски дивизии в помощ на британците, като смятал да ги използва главно за контраатака. На 5 април офанзивата на Лудендорф изчерпала енергията си точно на 10 мили от Амиен. Немците се придвижили още 40 мили и пленили хиляда квадратни мили земя. Но те все още се намирали на петдесет мили от морето и на същото разстояние от Париж.

Битката на Кайзера по време на Първата световна война представлявала последното хвърляне на зара за немската войска. Всичко, което било по-малко от абсолютна победа, се равнявало на тотално поражение. Това и станало на 11 ноември, когато последвала безусловната капитулация на немците. Все пак 21 март 1918 г. остава един от най-черните дни в британската военна история. Немската тактика, неадекватната и крайно недостатъчна защита и мъглата изиграли своята роля. Но мащабът на катастрофата се дължи до голяма степен на ниската бойна готовност и слабото представяне на британските войски във военните действия.

„Бойният дух въобще не беше на ниво — написал един лейтенант от 2-ри манчестърски пехотен полк. — Но ако ни беше останала поне част от издръжливостта, която имахме осемнадесет месеца по-рано, немците никога нямаше да ни изтласкат толкова далече от фронтовата линия. Чух по-късно, че голяма част от батальоните станали военнопленници, без да окажат почти никаква съпротива на немците… След войната срещнах някои от офицерите, които също са били пленници, и почувствах, че те по-скоро се срамуваха от това, което се бе случило.“

Ануал

На 22 юли 1921 г. в Ануал, в североизточно Мароко, една голяма испанска армия била разгромена от местното племе риф, което по численост се равнявало на една малка част от нея. Това било едно от най-ужасните поражения, което модерна армия преживявала срещу необучени вражески войски. Голяма роля в него изиграло унизителното пораженство на испанските офицери и обикновени войници.

В началото на двадесети век и Франция, и Испания отправили алчни погледи към Мароко, една от малкото африкански държави, избегнали колониализма. Но Франция имала голямо предимство, защото още била голяма сила, докато Испания отдавна не била такава. Това било потвърдено и от англо-френската антанта от 1904 г., която давала на французите свободата да се разполагат в Мароко, докато в замяна Англия имала свободата да прави каквото си поиска в Египет. Испанското съгласие било получено, щом Франция им обещала, че със Северно Мароко щели да се отнасят като към сфера на испанско влияние.

Когато Мароко станало френски протекторат през 1912 г., този договор между испанците и французите бил потвърден. В резултат Испания получила правото да наложи свое административно управление в северната част на Мароко, която била една десета от територията на цялата държава. Испанската сфера на влияние включвала средиземноморските пристанища Кета и Мелила, които тя владеела от векове, както и железните мини в планините Риф. Испанската столица се заинтересувала от мините и пожелала да експлоатира тези природни ресурси. Но първото нещо, което трябвало да се направи в този скалист район, населен с жестоки и независими племена, било да се възстанови мирът.

Човекът, който получил задачата да наложи трайно испанското господство в района на централен Риф, бил генерал-майор Мануел Силвестре, мъж на жена си и любимец на крал Алфонсо XIII. Напускайки Мелила с армия от 20 000 испански войници и 5000 местни редовни войници в края на 1919 г., той успял да завоюва за 18 месеца толкова голяма територия, колкото била завоювана последните дванадесет години.

През май 1921 г. Силвестре избутал напред своите постове на 80 мили западно от Мелила. Те се простирали от Сиди Дрис по брега, по планините, през Ануал и накрая южно до Зоко ал Телата, на 35 мили навътре в територията. Основната маса от армията му от 14-хиляди души била настанена в лагер във форта Ануал, в една долина с буйна растителност, заобиколена от планини. Останалите войски били настанени във верига от фортове и малки военни укрепления, простиращи се назад към Мелила.

Ранният успех на Силвестре се дължал и на това, че годината била неплодородна и повечето хора от племето риф тръгнали да търсят работа в Алжир. Обаче те се върнали и се присъединили към племената, желаещи да ограничат придвижването на Силвестре. Нито едно племе обаче не било така непреклонно в преследването на тази цел, както племето бени уриагуел, командвано от Абд ал Карим.

Роден в голямото племенно селище Агадир през 1882 г., Абд ал Карим бил син на учител. Затова той учил в испанското училище в Мелила. По-късно станал издател на „Ел телеграма дел Риф“, местния вестник. Освен това Абд ал Карим известно време работил и в Отдела по местните въпроси. Оттам научил за плановете на испанците да експлоатират минералните запаси на Риф. Достатъчно глупав, за да предположи, че испанците трябва да постигнат някакво споразумение с новата Рифийска държава в това отношение, той бил вкаран в затвора през август 1917 г.

Когато го освободили в края на 1918 г., Абд ал Карим се върнал при племето си, за да създаде военна сила, която да победи испанците. Това не било лесна задача, особено като се има предвид, че рифийците никога не са се били заедно като обща военна сила. Те по-често се биели един срещу друг. Все пак до пролетта на 1921 г. Абд ал Карим успял да създаде една ефикасна и мощна военна машина. Въпреки че повечето воини били от племето бени уриагуел, съседните племена също се включили в бойния й състав.

„Рифийските воини, — написал Дейвид Уулман в книгата си «Рифийските войни», — били твърди, здрави, храбри и сърцати, надеждни бойци и точни стрелци, чиято издръжливост им осигурявала невероятна подвижност. Те можели да извървят повече от тридесет мили през нощта по планинските пътеки и на сутринта да бъдат в превъзходна кондиция, за да атакуват през деня. Всеки мъж носел пушка, дълго право копие, патрони, хляб и плодове. Те спели, където заварели, поставяйки само качулката на пелерината над лицето си.“

Мюсюлманите-рифийци също щели да имат изгода от каузата. Те щели да водят джихад (свещена война) срещу неверниците нашественици. Испанците обаче нямали такава мотивация. Войници, извиквани на задължителна военна служба, се славели с най-ниските бойни качества и успехи в цяла Европа, осемдесет процента от тях били и неграмотни. Те били лошо обучени и зле оборудвани, като повечето от пушките им били на двадесет години. Заплащането на испанските войници било една трета от това, което племенните воини вземали да строят пътища например, а местните редовни войници трябвало да преживяват с кафе, боб, ориз и хляб. Бараките и болниците били мръсни, а маларията причинявала големи загуби. Затова не е за учудване, че испанските войници и тези от местната редовна войска се опитвали да избегнат военната служба, като за това дъвчели тютюн, за да си причинят жълтеница или нажулвали с коприва малки рани, за да ги възпалят.

Офицерите им не правели нищо, за да облекчат положението им. Некомпетентни, некадърни и недисциплинирани, повечето от тях разпродавали всичко от военните складове, за да допълнят оскъдното си заплащане, като прекарвали времето си извън гарнизоните, в казината и нощните барове в Мелила, отдавайки се на „залагания и коцкарлък“. Затова не било изненада, че бойният дух на испанската армия в Мароко бил на ниско ниво.

Силвестре изглеждал в блажено неведение относно слабостта си. Затова, щом му съобщили за предупреждението на Ал Карим, че всеки опит на испанците да пресекат река Амекрам, щял да бъде посрещнат със съпротива, той отбелязал: „Няма да приема насериозно заплахите на едно момче, което се радваше доскоро на благоволението ми. Неговата безочливост заслужава ново наказание.“

Осигурявайки си канал за доставки, Силвестре имал намерение да пресече реката и да тръгне на запад, през дефилето, под хълма Абаран. Но, за да гарантира сигурното преминаване през дефилето и безопасното навлизане в долината, той построил форт на Абаран и поставил в него на стража 500 войници. Именно това провокирало Абд ал Карим да атакува. През нощта на 31 май, придружен от малък отряд хора, той се изкатерил до върха на хълма и превзел форта с щурм.

„Рифийците… се изсипали през бруствера, — написал Рупърт Фурно, автор на книгата «Абд ал Карим», — с пушка в едната ръка и дълъг извит нож — в другата. Където можели, те използвали ножовете си, понеже амунициите били ценни. Те се спуснали срещу испанците, крещейки, кълцайки, промушвайки и посичайки. Отвсякъде се чували виковете на ранените и стоновете на умиращите.“

Всичко свършило за половин час. Щом испанците в Ануал осъзнали какво се е случило, те изпратили подкрепление. Но то било отблъснато с огън от пленените испански оръдия.

Научавайки това, генерал Беренгуер, висш комисар, отплавал от Кета, за да се срещне със Силвестре на борда на кораба си до Сиди Дрис на 5 юни. Там Силвестре се опитал да го убеди, че загубата на форта било само минимално отстъпление за испанците. Но Беренгуер се страхувал да не избухнат масови въстания и казал на Силвестре да не настъпва навътре в територията на Риф. Избухнал спор, при който Силвестре се опитал да удуши висшия комисар, но бил обуздан от офицерите му. Останалият без въздух Беренгуер напуснал, като сметнал, че заповедите му щели да бъдат изпълнени.

Междувременно Ал Карим насърчавал и останалите племена риф да се включат към въстанието. „О, мюсюлмани — казал им той, — ние искахме мир с Испания, но тя го отхвърли. Тя желае само да заграби нашите земи, да завземе пашата собственост и нашите жени и да ни накара да се отречем от религията си. Не очаквайте нищо добро от Испания… Коранът казва: «Който загине в Свещената война, е обсипан с вечна слава!»“

В резултат на тази реч съседните на риф племена се присъединили към бунта, увеличавайки войската на ал Карим до над три хиляди души. На петнадесети юли тези воини заели позиции по протежението на високите земи в югозападната периферия на долината Ануал. Силвестре в отговор изпратил войски да окупират Игуерибен, нисък хълм на четири мили южно от Ануал. Това бил нещастен избор. Той бил на три мили от най-близкото място, където имало вода. За да вземат вода оттам, хората му трябвало да преминават по скалист терен, през който се спускало стръмно дере.

На 18 юли хората на Ал Карим се окопали във високите земи между двата испански аванпоста. На следващия ден майор Бенитес, командващ при Игуерибен, съобщил по хелиографа, че има недостиг от вода. Двата опита да се стигне до реката в дерето безславно пропаднали, тъй като племената от риф, които обграждали аванпоста, ги избутвали назад. На Бенитес му съобщили, че подкреплението щяло да дойде на следващия ден.

Призори на 19 юли три военни колони от по 1000 души напуснали Ануал. Окопаните рифийци позволили на испанците да се придвижат на 200 ярда навътре в техните позиции преди да открият стрелба. „Куршумите летяха като град“, написал Ал Карим в спомените си. Първоначално испанците се разколебали, после пак тръгнали. Но силата на огъня била такава, че накрая те отстъпили, загубвайки сто петдесет и двама души за два часа.

Този следобед Силвестре, който бил пристигнал в Ануал от Сиди Дрис, се свързал по радиото с Беренгуер, за да поиска подкрепления. Отговаряйки му, че нямал подкрепления, Беренгуер го посъветвал да заеме отбранителни позиции. Гарнизонът Игуерибен направил още два опита да стигне до реката в дерето на 20 юли, но те били неуспешни. Мъчени от жажда, мъжете започнали да пият доматен сок от кутийки, после оцет, одеколон, мастило и накрая подсладена урина.

На 21 юли Силвестре направил последен опит да достигне Игуерибен с военна сила от 3000 души. Но огънят на рифиийците пак бил непреодолим. Испанците се спуснали в непрекъснат поток от хора покрай долината Ануал, като голяма част от тях пътьом захвърляла оръжието. Наблюдавайки разгрома от бруствера на форта в Ануал, Силвестре сякаш загубил ума си. Отначало той изпратил съобщение по хелиографа, нареждайки на Бенитес да капитулира с гарнизона. Но Бенитес отказал, като заявил, че по-скоро ще умре. След това Силвестре изпратил последно съобщение: изостави поста и се върни обратно в Ануал. В опита си да направят това, Бенитес и голяма част от гарнизона му били накълцани до смърт. От двадесет и петимата души, които се върнали обратно в Ануал, 16 починали от обезводняване и умора.

Силвестре изпаднал в паника. Лагерът в Ануал имал лошо местоположение, като срещу него гледали заобикалящите го хълмове, а хората му вече нямали нерви, да се бият. Следобед на 21 юли, щом рифийците насочили вниманието си към Ануал, Силвестре събрал офицерите си на военен съвет. Амунициите били недостатъчни и повечето смятали, че е безсмислено да останат на тези позиции. Силвестре се съгласил да изпрати последна телеграма в Мелила сутринта на 22 юли, съобщавайки за намерението си да се оттегли към Бен Тиеб. После наредил всеобщо отстъпление.

Но шокът от тази заповед съвсем сломил бойния дух на войските. Вместо да отстъпват под строй, те хукнали да бягат, захвърляйки оръжия, чанти и оборудване. Стотици били застреляни или накълцани от причакващите ги рифийци. Силвестре, който в последната минута решил да не изоставя Ануал, започнал да стреля след отстъпващата си войска с думите: „Тичайте, тичайте, страшилището идва!“

Накрая фортът бил пленен и повечето хора в него били посечени, включително и Силвестре. 800 души били взети в плен. Една рифийска легенда разказва, че нарязали тялото на Силвестре на парчета и го разпръснали по вятъра. Другата версия е, че лично Ал Карим му отсякъл главата и я носил през планините, като доказателство за победата на рифийците. Която и версия да е вярна, тялото на Силвестре никога не било открито.

„Да се страхувам, от какво?“

От 800 испанци, взети в плен от Ал Карим след битката при Ануал, поне пет били млади жени. За разлика от мъжете, които трябвало да строят пътища, те били следени много внимателно.

Една от тях, на име Киприана, била подслонена от Ал Карим и поверена на грижите на съпругата му за „нейна собствена защита“, макар че той чувствал, че „тя не искала да бъде защитена“. Тя помагала вкъщи, гледала децата му и била освободена след края на войната и върната в Испания. По-късно, заедно със съпруга си, тя се върнала в Мароко, и заживяла в Алусемас, където починала през 1950 г. Когато две години преди смъртта си разбрала, че Ал Карим избягал в Египет, тя му написала писмо, за да му благодари за доброто отношение, което получила по време на нейния дълъг петгодишен плен.

Друга от жените, на име Изабела, била на 15 години, когато попаднала в плен. Пол Морер, американски автор, я срещнал в Аядир през 1924 г. и я попитал дали се е страхувала. „Да се страхувам, от какво?“, отговорила тя, обяснявайки, че към нея се отнасяли добре и нямало от какво да се оплаква. „Местните харесвали Изабела — написал Морер. — Нейната усмивка и приятно бърборене, толкова различни от унилата резервираност на собствените им жени, била очевидно неотразима.“ Когато яздела муле, отбелязал Морер, винаги имало наоколо някой млад рифиец, готов да й помогне да се качи или да слезе от седлото, прегръщайки я здраво. „Колкото повече тя успявала да размътва мозъка на младите рифийци, толкова по-доволна била.“

Една руса жена, позната с прякора „Русата“, се казва, че починала няколко седмици преди края на войната. Другите две жени пленници били Мария, която се оженила за рифиец, но по-късно овдовяла, и сестра й Адриана. Двете били репатрирани в края на войната.

Повечето от мъжете нямали този късмет. Когато испанското правителство платило 150 000 лири стерлинги за тяхното освобождаване през януари 1923 г., само 350 души били още живи.

Едва шепа хора стигнали живи до постовете си в тила, но когато новината за катастрофата се разпространила, още племена от Риф се присъединили към бунта и испанските фортове започнали да падат в ръцете им като парчета от домино. Повечето испанци били евакуирани още преди заплахата да надвисне над главите им. Тези, които се опитали да удържат позициите си, били разгромени от рифийските въстаници, както и от собствените им дезертьори. Всеки, който можел, избягал в Мелила, оставяйки ранените и болните в ръцете на кръвожадните племена.

Едва 3000 оцелели били събрани в Дар Дриус от генерал Наваро, заместник-командира на Силвестре. Толкова лошо било физическото им състояние и толкова нисък бойният им дух, че той ги изпратил директно в Мелила. Тормозен от бунтовниците, докато отстъпвал по един мръсен и прашен път, той не изоставил ранените и бил принуден да се подслони в стария испански форт в Монте Аруит. Но водните запаси пак не достигали и жаждата взела да мъчи защитниците. Липсата на медикаменти предизвикала смъртта на 167 души, които починали от гангрена. Самолет, изпратен от Мелила, се опитал да спусне доставки, но повече от тях били разграбени от рифийците.

На 9 август Монте Аруит, последният борещ се испански форт извън Мелила, паднал в ръцете на племената. Наваро се съгласил да капитулира официално, но веднага щом отворили портите, рифийците се спуснали навътре и изклали защитниците. 600 души заедно с Наваро били пощадени.

Въпреки че бил едва на 20 мили от Мелила, местният гарнизон не подкрепил Монте Аруит. Пък и една войска от 1800 души, със съмнителни бойни качества едва ли щяла да постигне много. Хълмовете Гуругу, които преобладавали в града, изобилствали от въстаници. Рифийците накрая проникнали в покрайнините на града, карайки 40 000 души местно население да избягат в панически ужас към лодките или към старата укрепена крепост на града. Но рифийците спрели дотам. Без оръдия, атаката срещу старата градска крепост щяла да им струва скъпо. Но племената били гладни и искали да се връщат обратно на територията си. В средата на август армията на Ал Карим се разтопила във вътрешността на страната.

Научавайки за катастрофата, Беренгуер казал на пресата: „Всичко е загубено, включително и нашата чест.“ Последният доклад към „Кортес“ (испанския парламент) съобщавал за: 13 000 убити войници, докато други източници посочвали, че жертвите били 19 000. От испанското въоръжение и оборудване били изгубени около 20 000 пушки, 400 картечници и 129 артилерийски части, освен това голямо количество амуниции и консервирана храна. Освен това испанците отстъпили и били лишени от инвестициите си в Северно Мароко: железопътни линии, мини, селскостопанско оборудване, училища, военни бази и складове. Дванадесет години на къртовски труд били унищожени само за двадесет дни от банда местни племена. Невероятно е, че рифийците, атакували Ануал, били само 3000 души.

След победата Ал Карим прокламирал Република Риф. Тя просъществувала само пет години. Но била необходима френско-испанска военна сила от 250 000 души, за да покорят Ал Карим. През май 1926 г. той капитулирал пред французите и бил изпратен в изгнание. Испанското господство в района продължило, докато французите върнали независимостта на Мароко през 1956 г.

Както повечето военни катастрофи, тази в Ануал се случила в резултат от няколко фактора: политически натиск, некомпетентно водачество, липса на стратегия, само слабото участие на испанските офицери и войски може да обясни невероятния мащаб на тази катастрофа.

Крит

През май 1941 г. немските военновъздушни сили изтръгнали от ръцете на британците стратегическия остров Крит и гарнизона на доминиона, независимо че британците ги превъзхождали по численост четири пъти. Рискът, който немците предприели, се оказал сполучлив благодарение на глупостта на защитниците и най-вече на новозеландците.

Събитията започнали през април 1939 г., когато след италианското нашествие в Албания Англия гарантирала гръцката независимост. След 18 месеца, докато англичаните в Средния изток били заети от нахлуването на Грациани в Египет, италианците атакували Гърция. Единственото, което Чърчил можел да направи, било да изпрати бомбардировачи от военновъздушните сили, но едва ли това щяло да бъде необходимо, защото гърците изтласкали италианците обратно в Албания.

През януари 1941 г. обаче Чърчил получил потвърждение за наличието на вражески кодирани сигнали, от които станало ясно, че укрепените немски войски в Румъния представлявали сериозна опасност за Гърция. Генерал Уейвъл, тогава главнокомандващ силите в Средния Изток, бил инструктиран да предложи на гърците подкрепление от три дивизии. Предложението било отхвърлено от генерал Метаксас, гръцкия премиер, защото тази войска била достатъчно голяма, за да даде коз на немците да атакуват Гърция, но достатъчно малка, за да спре евентуалната немска атака.

Обаче Метаксас починал от рак на гърлото на 29 януари, а на неговия заместник Коризис изцяло липсвала политическа далновидност. Новото гръцко правителство бързо дало да се разбере, че британската помощ щяла да бъде добре дошла. Чърчил бил възхитен и накрая решили да изпратят „W-войската“, която се състояла от три пехотни дивизии, една пехотна бригада и една бронирана бригада, за да защитават Гърция. Но в крайна сметка в Гърция били изпратени само две пехотни дивизии и една бронирана бригада. В последния момент генерал Уейвъл решил да задържи останалите войски в Северна Африка, за да посрещнат новата заплаха от страна на новопристигналия африкански корпус, командван от Ромел. Добре, че станало така.

На 6 април немците предприели едновременни нашествия в Гърция и Югославия. Защитавайки „Фронта на Метаксас“ от реката Нестос в Трас по българската граница до Югославия, гърците се биели здраво. Но след три дни немските моторизирани сили ги обградили, пробивайки мястото, където се съединявали армиите на Югославия и Гърция и напредвайки по долината на Вардар към Солун. Втората гръцка армия в Трас, била принудена да капитулира, а междувременно съпротивата на Югославия се сгромолясала.

Вместо да продължат да напредват от Солун към планината Олимп, където била разположена по-голямата част на британската „W-войска“, немците решили да използват сгромолясването на югославската съпротива с второ нападение през Манастирското дефиле и надолу към западния бряг на Гърция. Това нападение щяло да попречи на гръцките дивизии да се изправят срещу италианците в Албания и заплашвало да обгради британската „W-войска“. На 18 април, като видял, че поражението е неизбежно, гръцкият премиер Коризис се застрелял. А след два дни Уейвъл взел решение да евакуира британската „W-войска“ към Крит, оставяйки германците да завладеят Гърция.

Още през октомври 1940 г. генерал Халдер, началник-щаба на Хитлер, намекнал, че „господството над Източното Средиземноморие зависело от пленяването на остров Крит, а това би могло да се постигне само с въздушен десант“. Понеже Гърция скоро щяла да капитулира, генерал-лейтенант Курт Щудент, командващ 11-ти военновъздушен корпус, предложил на своя началник Гьоринг точно такъв план с кодовото название „Операция Живак[5]“. След това била организирана среща с Хитлер.

Предложението на Щудент било да се използват Крит и Кипър като трамплин към Средиземноморието. Първият остров, обяснил той, щял да бъде идеалната база, откъдето да се предприемат парашутни атаки срещу Суецкия канал, които да съвпаднат с пристигането на Ромел в покрайнините на Александрия. Дали Малта нямало да бъде по-подходяща мишена от Крит? — поинтересувал се Хитлер. Не, отговорил Щудент, Малта бил малък остров с правилна форма, което означавало, че островният гарнизон много по-бързо щял да разположи войските си и да организира контраатака срещу десантните позиции. От друга страна, Крит бил дълъг и тесен остров, с лоши вътрешни комуникации. Хитлер не бил убеден и предсказал тежки жертви.

След няколко дни Гьоринг осигурил одобрението на Хитлер за плана. Според Мартин ван Кревелд, автор на книгата „Стратегията на Хитлер“, „понеже съвсем не била част от някаква последователна стратегия“, операцията била „вид компенсация за Гьоринг, тъй като на военновъздушните сили, командвани от него, им била определена второстепенна роля в наближаващата руска кампания“. С директива на Фюрера от 25 април „операцията трябвало да бъде подготвена, за да се проведе въздушна война срещу Англия в Източното Средиземноморие“.

Планът на Щудент, предаден на старшите му офицери в Атина на 15 май, трябвало така да раздели въздушните сили, че те да се целят по трите военни летища на северния бряг на Крит. Всяко летище било разположено близо до пристанище, откъдето щели впоследствие да се снабдяват със запаси и подкрепления, ако въздушните десанти преминели успешно. Първоначалното нападение щяло да се извърши от 8000 души от елитната 7-ма парашутна дивизия, единствената, с която немците разполагали. Най-голямата им бойна част — щурмовият полк, щял да извърши десант близо до летището Малеме, разположено на запад в острова. 3-ти пехотен полк и инженерният батальон щели да извършат десант близо до долината Ая югозападно от Кания, за да пресекат пътя за резервните части на съюзниците. По-голямата част от 2-ри пехотен полк щяла да извърши десант при летище Ретимнон, намиращо се на 40 мили на изток. 1-ви пехотен полк щял да направи десант и да плени столицата Хераклион и летището й, намиращи се на още 50 мили на изток.

Веднага щом всички летища били захванати в първия и втория ден от атаката, транспортните самолети щели да докарат на острова 5-та планинска пехотна дивизия. Моторизираните войски, артилеристите и инженерите щели да ги последват. 14 000 души се очаквало да пристигнат на острова по този начин. Освен това през втория ден щели да дойдат и две групи от леки кораби, от които щели да докарат на брега два батальона от планинските войски, противовъздушни батареи и допълнителни доставки. Леките танкове и моторният транспорт щели да дойдат веднага, щом „бъдели установени комуникациите между основната суша (Гърция) и острова Крит“. Този морски елемент в плана бил прибавен по настояване на Хитлер.

Главната слабост на плана била, че той разпръсквал ограничената сила на парашутните войски, вместо да я концентрира на едно място. Това правело превземането на всяко летище много трудно. Но Щудент бил готов да рискува, защото неговите разузнавателни доклади го подвели относно броя на вражеските войски на острова. В един от докладите от 19 май, в навечерието на битката, се казвало, че британският гарнизон разполагал с 5000 души, само 400 били британците в Ретимнон, а в Хераклион въобще нямало британци. Всички новозеландци и австралийци се придвижили към Египет, продължавал докладът, докато въобще нямало гръцки войски в Крит. Всъщност британският гарнизон от една пехотна бригада се увеличил от новопристигналите оцелели войници от „W-войската“, като острова вече бил защитаван от 42 000 военнослужещи, включително и 9000 гърци.

Освен това разузнаването на Щудент се самозалъгвало, че критяните щели да посрещнат немците благосклонно. Вместо това по-добре да били прочели общия военен инструктаж за нападението срещу Гърция, в който се казвало: „Критяните се считат за хора интелигентни, с гореща кръв, храбри, мъжествени и въодушевени, както и трудни за управление… При нападение може да се очаква невероятно твърда съпротива от страна на местното население.“

За късмет на немците, защитниците на Крит се оказали по-некадърни и от разузнавачите на Щудент. Откакто пристигнали през миналия ноември, британските и другите военни сили имали не по-малко от седем командира. Седмият бил генерал-майор Бърнард Фрайбърг. Дотогава той бил командир на новозеландската дивизия и бил назначен за главнокомандващ в Крит по настояване на Чърчил на 30 април, ден след пристигането му на острова. Фаворит на британския премиер, Фрайбърг дължал славата си на смелите геройства, които извършил през Първата световна война. Той бил награден с Кръста Виктория за службата му по време на битката при Сома. Чърчил веднъж го накарал да се съблече в къщата му, за да преброи неговите двадесет и седем рани. За това Фрайбърг изглеждал идеалният избор за тази цел. Всъщност той не бил талантлив генерал, защото бил твърдоглав, не бил в състояние да концентрира своите мисли, освен това не обичал да го критикуват некомпетентни подчинени.

На 30 април Уейвъл отлетял към Крит да информира недоволния Фрайбърг за назначението му. Той му занесъл посланието от Чърчил: „От информацията, с която разполагаме, е ясно, че здрава военновъздушна атака от немските войски и бомбардировачи скоро ще бъде извършена в Крит. Моля те да ме уведомиш с какви сили разполагаш на острова и какви са плановете ти. Това би трябвало да е чудесна възможност да унищожим немските парашутни войски. Островът трябва да бъде защитен.“

Уейвъл добавил, че „мащабът на атаката се предвиждал да бъде от пет до шест хиляди военновъздушни парашутни войски, плюс възможна морска атака.“ „Основните цели“ се считало, че ще да бъдат летищата Хераклион и Малеме.

Вместо да се въоръжи с тази невероятно точна информация, Фрайбърг паднал духом. Остров Крит, с неговите южни планински брегове можел да бъде снабдяван единствено чрез северните си пристанища, които били уязвими по отношение на атака от страна на немските самолети, разположени в Гърция. Единственото решение било подсигуряването на стабилно въздушно покритие, но въздушните сили от Кралските военновъздушни войски на острова се състояли само от 6 изтребителя „Хърикейн“ и 17 остарели самолети. На 30 април Фрайбърг сигнализирал на Уейвъл: „Силите, които имам на разположение, са недостатъчни, за да посрещна предвидената немска атака. Освен ако не се увеличи достатъчно броят на изтребителите, които имам, и не получа допълнително морско подкрепление, което да ми позволи да посрещна евентуалната атака по море, не мога да гарантирам, че ще отблъсна военновъздушната атака, особено с войските, с които разполагам на сушата, освен това в резултат на кампанията срещу Гърция те изпитват остра липса на артилерийски части, инструменти за копаене на окопи, ограничен транспорт и безкрайно недостатъчни военни запаси от снаряжение и амуниции.“

След четири дни, щом Уейвъл го уведомил, че Кралската военноморска флота щяла да му предостави необходимата подкрепа, песимизмът на Фрайбърг незабавно изчезнал. „Не мога да разбера нервността, — изпратил той съобщение в Лондон, — тъй като аз не съм притеснен от предстоящата военновъздушна атака. Направих разпределенията на моята войска и чувствам, че мога да се справя с войските, с които разполагам. Комбинацията от военновъздушна и военноморска атака е нещо различно. Ако това се случи, преди да получа оръдията и транспорта, ситуацията ще бъде трудна. Но дори така, имайки предвид, че флотата обеща подкрепление, вярвай ми, всичко ще приключи чудесно.“

И двата сигнала показват загрижеността на Фрайбърг за допълнителната военноморска атака, отколкото за въздушната атака. Това убеждение пуснало корени при срещата му с Уейвъл и после било потвърдено от Лондон, който се основавал на вражеските ултрасигнали[6]. На 13 май например на него му било съобщено, че „нахлуващата сила… щяла да се състои от 30–40 хиляди души, от които около 12 000 щели да са десантни парашутисти, а 10 000 от тях щели да бъдат транспортирани по море.“

Всъщност военното разузнаване в Лондон сгрешило, че немската формация щяла да бъде използвана основно за подкрепа на парашутистите, имайки предвид, че 22-ра военновъздушна дивизия още била намесена в атаката. Това ги накарало да направят извода, че 5-та планинска дивизия била допълнителна военна сила, която щяла да бъде докарана по море. Но дори с това грешно предположение, е удивително, че Фрайбърг не забелязал, че главната атака щяла да дойде по въздуха. Още на 6 май дошъл сигнал от Лондон, че атаката щяла да започне на 17 май, като военновъздушната сила щяла да се състои от две дивизии. Дори на 13 май станало още по-ясно, че повечето от атакуващите щели да се придвижат по въздуха. И все пак по-късно Фрайбърг щял да признае: „Ние се притеснявахме повече за морето, а не за заплахата от въздуха.“

Според Антъни Бийвър, автор на книгата „Крит“, „неправилното тълкуване на заплахата от Фрайбърг неизбежно довело до излагане на риск както при разположението на войските, така и при изпълнението на заповедите му, което объркало приоритетите“. Преди шест месеца бригаден командир Тибъри, първият британски командир в Крит, предвидил „Операция Меркурий“, съставя плана срещу немските военновъздушни атаки на трите летища, разположени на северния бряг в Крит и в долината Ая, югоизточно от Кания. Щабът на Фрайбърг го пригодил към Малеме и Кания, за да отблъсне контраатака по море.

Последното разположение на войските било, както следва: в Хераклион били разположени три редовни батальона от 14-та пехотна бригада и Ланкастърския пехотен полк, подкрепени от един австралийски и три гръцки батальона. Те също били подкрепени от среден артилерийски полк, шест леки танка и два тежки танка „Матилда“.

Летището Ретимнон, намиращо се почти на петдесет мили на запад, било защитавано от два австралийски и два гръцки батальона, докато самият град бил защитаван от силна критска жандармерия. Резервните войски, състоящи се от два австралийски батальона с почти изцяло моторен транспорт, били разположени на двадесет мили от Георгиополис, намиращ се на половината път за Кания. Основната резерва, т.е. 4-та новозеландска бригада и 1-ви уелски пехотен полк, била разположена до щаба на Фрайбърг в една каменоломна в планините на запад от Кания.

Но покрай най-важния сектор от единадесет мили между Кания и Мелеме Фрайбърг разположил останалата част от новозеландската дивизия, за да покрива общо брега, Малеме и долината Ая. Това означавало, че отбраната им имала малка дълбочина. За да усложни допълнително тази грешка, той изпратил и дивизионна резервна войска по-скоро близо до Кания, вместо до летището Малеме, което било очевидната мишена за врага. Още по-странно било, че отбраната свършвала при далечния край на летището, оставяйки фланга му абсолютно уязвим срещу евентуална атака. Осъзнавайки това, бригадният командир Путик, който сменил Фрайбърг на поста му дивизионен командир, когато последният поел цялото командване в Крит, помолил за подкрепление, за да покрият и коритото на река Тавронитис откъм запад. Но на 30 май, когато гръцките власти накрая се съгласили да преместят техния първи полк от замъка Кисаму, Фрайбърг отменил тази заповед. Понеже нападението и без това било неизбежно, той не смятал, че имали достатъчно време за походи и изграждане на адекватни отбранителни съоръжения.

Все пак духът му бил висок. „Изпълних плана за отбрана на Крит, — съобщил той на Уейвъл на 16 май. — Току-що се връщам от последната обиколка покрай отбранителните съоръжения. Всички в редиците са строени, а духът е висок. Отбранителните линии са разширени, а позициите са възможно най-добре защитени с телена мрежа. Имаме 44 полеви оръдия на позиции и достатъчно снаряди за тях. По два пехотни танка сме разположили на всяко летище… Не искам да съм прекалено уверен, но чувствам, че се справихме добре.“

Във вторник на 20 май 1941 г. немската въздушна атака срещу северния бряг на Крит започнала по-рано от обикновено, в 6 часа сутринта. Дневната „ненавист“ продължила час и половина и след това самолетите изчезнали обратно към морето. След половин час бомбардировачи и изтребители започнали втората атака, направена главно срещу противовъздушната отбрана. Щом тя приключила, се появили безмоторни самолети над летището в Малеме и 40 от тях се приземили в каменното корито на река Тавронитис. Те докарали 1-ви батальон от щурмовия пехотен полк, пехотният щаб и част от 3-ти батальон. Минути по-късно пристигнали транспортни самолети Юнкерс и от тях се приземили 2-ри 4-ти батальони отвъд река Тавронитис така, че да можели да използват „мъртвата“ земя при коритото на реката за прикритие. Макар и лошо поразени от стрелбата, нанесена им от рота Д на новозеландския 22-ри батальон, окопал се покрай Тавронитис, немците се прегрупирали и се отправили да пленяват летището Малеме и хълм 107, основен белег на юг, защитавани съответно от роти С и А.

Останалата част от 3-ти батальон на немския 3-ти щурмови пехотен полк нямала голям късмет. Щом се приземили на около миля и половина на изток от летището, те попаднали точно на добре прикритите позиции на новозеландската инженерна бригада и на новозеландския 23-ти батальон. Попадайки в мъртвешки кръстоносен огън, повечето от тях били убити още преди да стигнат до земята, а останалите били безмилостно преследвани. Командирът, адютантът му и трима от четиримата командири на роти били убити, заедно с още 400 души. Стотици били ранени.

Голяма част от 3-ти парашутен полк на 3-ти батальон я застигнала същата участ, щом извършила десант на 18 май, а 19-ти новозеландски батальон от 10-та бригада на полковник Кипенбъргър се групирал при нос Галата, разположен в началото на долината Ая. Останалите парашутисти се приземили около 6-ти гръцки полк, чиято позиция се простирала от Галата по протежение на долината Ая. Но понеже гърците още не били снабдени с амунициите, които полковникът им получил предишния ден, те избягали. По-твърда съпротива оказал гръцкият 8-ми пехотен полк, когато военни части от инженерния батальон пристигнали в периферията на техните позиции, разположени отвъд езерото Ая, на три мили нагоре по долината. Останалата част от 3-ти пехотен полк се приземила безпрепятствено в долината между езерото Ая и един изоставен затвор, който бързо окупирали. Кипенбъргър настоявал да бъде извършена незабавна контраатака и изискал освобождаване на 20-ти батальон, който бил дивизионна резерва, за да проведе маневрата. Но Путик, подкрепен от Фрайбърг, спрял тази инициатива, защото според него приоритет имала морската заплаха срещу тях.

В Малеме полковник Андрю, командващ 22-ри батальон, изгубил контакт с предните си роти и започнал да се опасява от най-лошото. Следобед, той изпратил бели и зелени ракети, като сигнал за тревога към съседния 23-ти батальон, за да контраатакуват. Но тези сигнални ракети не били засечени. В 5 часа следобед Андрю накрая успял да се добере до щаба на бригадата, който, странно защо, бил разположен чак на 4 мили надолу по брега на срещуположния край на бригадния сектор. Отговорът на бригадир Хардест на спешната молба на Андрю за подкрепление бил, че 23-ти батальон вече се заел с парашутистите, което не било вярно. Хардест бил или дезинформиран, или просто съзнателно дал този отговор, защото отначало 23-ти батальон бил предназначен за брегова отбрана.

Отчаян, Андрю изпратил напред двата си танка „Матилда“, придружени от резервен пехотен взвод. Единият танк се върнал, след като екипажът установил, че не били взели правилните амуниции и не можели да насочват правилно в хоризонтална позиция бойната му кула. Другият танк заседнал в коритото на река Тавронитис и трябвало да го изоставят, докато останалата на открито пехотна рота отстъпвала, давайки междувременно няколко жертви.

Около 6 часа следобед Андрю отново се свързал с Хардест с безжично съобщение, в което му казал, че ако не получел скоро подкрепление трябвало да се оттегли. „Щом трябва, трябва“, отговорил Хардест, допълвайки, че му изпраща две роти в подкрепа. Но до 9 часа вечерта тези роти така и не се появили, а Андрю все още нямал вести от предните си роти. Страхувайки се, че ще бъдат обградени, Андрю наредил оттегляне към платото, намиращо се на югоизток от хълм 107. Били изпратени вестоносци да информират хората, но те не стигнали до роти С и Д. Междувременно една от ротите, изпратена от Хардест, пристигнала на разстояние от 200 ярда от командния пост на рота С на летището, но решила, че рота С вече била обградена, и се върнала обратно.

Другата рота намерила новото местоположение на Андрю. Но след известно колебание Андрю решил, че те били прекалено изложени на открито, и наредил да се оттеглят до позициите на 23-ти батальон. През нощта и двете предни роти открили, че останалата част от батальона се е оттеглила, и затова последвала примера им. Призори на 21 май, благодарение на цялата поредица от грешки, немците вече владеели летището Малеме.

Втората вълна от атаки закъсняла и не започнала до 4 часа следобед на 20 май. В Ретимнон само две роти от 2-ри парашутен полк извършили десанта си на предвиденото място. Останалите или паднали в морето, или се приземили точно върху австралийските позиции. Една от бойните групи, командвана от майор Крох, успяла да превземе хълм А, на югоизток от летището. Но 2-ри полк на 1-ви австралийски батальон контраатакувал и ги отблъснал до следващата сутрин. На отряда, командван от полковник Щурм, състоящ се от 200 души, обаче не му провървяло. Приземявайки се пред 2-ри полк на 11-ти австралийски батальон на хълм Б, намиращ се на запад от летището, те се превърнали в лесни мишени. До сутринта повечето тях били или убити, или пленени. Само бойната група на капитан Вейдеман, която се приземила до град Ретимнон, избегнала тежките жертви, докато още били във въздуха. Но те скоро се изправили срещу критската жандармерия и въоръжените граждани и трябвало да се подслонят в крайбрежното село Периволия.

При Хераклион 2-ри батальон от 3-ти немски парашутен полк се приземил между града и летището на изток, на територия, охранявана от не по-малко от три пехотни батальона, и бил разбит на парчета. До падането на нощта били убити над 300 души, 100 били ранени и много отведени в плен. Спускайки се на юг и на изток от града, повечето хора на 3-ти батальон били убити, докато се приземявали, от цивилни граждани и гръцки войници от три необучени гръцки пехотни полка. Останалите се прегрупирали и си проправили с бой път през града от две посоки. Но изправяйки се срещу подкрепленията от 2-ри лейчестърски и 2-ри йоркски и ланкастърски батальон, те се оттеглили назад. 3-ти парашутен полк на 1-ви батальон дал най-малко жертви, приземявайки се на 5 мили на изток, когато пленявал оскъдно защитената радиостанция в Горнес. През следващите дни обаче те загубили над 200 души в битка срещу критските партизани.

Първото денонощие от операция „Меркурий“ не било успешно за немците. С цената на 2000 убити парашутисти и пилоти на безмоторни самолети била постигната само една цел — пленяването на летището Малеме, и то само заради глупостта на защитниците му. Но дори там щурмовият полк останал с толкова малко души и амуниции, че всяка една евентуална контраатака срещу него щяла да бъде успешна. Но такава не била предприета, независимо, че новозеландските батальони били разположени на две мили оттам.

Путик накрая дал заповеди за контраатака на 20-ти и 28-ми новозеландски батальони следобед на 21 май. Но Фрайбърг още се страхувал да не го атакуват в Кания откъм морето и не искал да освободи 20-ти новозеландски батальон, докато не бъдел заместен от австралийските резервни дивизии в Георгиополис. Затова атаката не започнала до ранните часове на 22 май, докато немските отбранителни позиции били подсилени от пристигането на планински войски, приземили се с транспортни самолети в летището Малеме, предишната вечер.

Все пак с присъединяването на 21-ви батальон към атаката новозеландците още имали числено превъзходство, а освен това били подкрепени и от три танка. Но това не променило нещата. Един от танковете бил изваден от строя от пленено противовъздушно оръдие „Бофорс“, докато другият танк се развалил и командирът на третия танк отказал да продължи сам по пътя. Само една рота от 20-ти батальон достигнала до периферията на летището, но тя била изключение. Повечето новозеландци не достигнали дори и на миля от целите си. Следобед атаката постепенно изчезнала.

Още два немски планински батальона се приземили този ден, накланяйки везните в полза на немците. Бригадир Хардест бил доста самозаблуден, за да докладва на дивизионния щаб следното: „Постоянен поток от вражески самолети, които идват и си отиват. Може би се опитват да изведат войските си оттук. Все още разследваме.“

Междувременно гарнизоните в Ретимнон и Хераклион продължавали да се самозаблуждават, че нахлуването нямало да бъде успешно без допълнителни доставки. Те не знаели, че събитията в Малеме решили съдбата им.

Страхът на Фрайбърг от морска атака никога не се оправдал. Една флотилия, предназначена за Малеме, състояща се от един италиански разрушител, два парахода и деветнадесет каяка, които возели на борда си един батальон от планинските дивизии и допълнителни доставки, била разрушена от отряд със специална мисия от Кралската флота на 18 мили от северния бряг на Крит през нощта на 21 май. Втората флотилия се върнала на следващия ден, след като срещнала отделен отряд със специална мисия. Но Кралската флота платила скъпо, когато нейните кораби били изненадани през деня от немски бомбардировачи. Един крайцер и два унищожителя били потопени, а два бойни кораба, два крайцера и още няколко унищожителя били разрушени.

До 25 май бригадата на Хардест изоставила сектора си в Малеме и се оттеглила зад новата фронтова линия, от Галата до морето. Защитавана от 18-ти новозеландски батальон и смесена войска от артилерийски и транспортни сили, тя била атакувана следобед от парашутисти и един планински батальон. 18-ти батальон първи рухнал, последван от смесената войска. „Назад, назад! — извикали няколко души. — Прииждат към нас с хиляди!“

Кипенбъргър се опитал да задържи потока от бягащи войници, крещейки: „Дръжте се в името на Нова Зеландия!“, но това не променило нещата. Само една отчаяна контраатака в Галата предотвратила тоталния крах. Оцелелите през тази нощ отстъпили към позициите, защитавани от два австралийски батальона, разположени в периферията на долината Ая. На следващата сутрин Фрайбърг съобщил на Уейвъл, че войските му били стигнали „до края на силите си“ и „нашата позиция тук е безнадеждна“.

Евакуацията започнала на 28 май. Под прикритието на тъмнината войските в Хераклион били взети от морски разрушители без инциденти. Но при пътуването им до Александрия, вражески самолети потопили един от разрушителите и повредили лошо други два, убивайки над 700 души (една пета част от тези, които успели да се спасят). В Ретимнон двата австралийски батальона никога не получили заповед за евакуация и били принудени да капитулират сутринта на 30 май.

Повечето от оцелелите в секторите на Малеме и Кания били евакуирани от Кралската флота в Сфакия на южния бряг, преживявайки преди това кошмарен поход през планините на Централен Крит. Но когато заради големите флотски загуби евакуацията била прекратена сутринта на 1 юни, все още 5000 войника чакали спасението си.

Общите загуби за британците и доминиона били ужасяващи и се изразявали в 1700 убити, 1700 ранени и над 12 000 пленени. Още 1800 души от Кралската флота загубили живота си, докато 3 крайцера и 6 унищожителя били потопени, а 13 кораба били непоправимо разрушени, включително и един самолетоносач, намиращ се в Средиземноморието. Немските жертви, макар и тежки, били незначителни в сравнение с британските: 4000 убити (три четвърти от убитите били от парашутните войски) и 2500 ранени.

И все пак през първите дни на битката били въвлечени не повече от 8000 войници (като към края числото им нараснало до 22 000 души), докато защитниците били повече от 40 000 души. Само това можело да гарантира британската победа. Но битката при Крит приключила с унизително поражение за британците основно заради глупостта на защитниците: Фрайбърг с нелогичното си притеснение, че атаката щяла да бъде извършена по море; Путик и Хардест с провалената си спешна контраатака в Малеме; Андрю с преждевременното му изтегляне от летището, дори на обикновените войници, които не представлявали сериозна заплаха за парашутните бригади.

Касеринският проход

На 14 февруари 1943 г. силите на Оста предприели офанзива с две остриета срещу американските сили, които защитавали планинските проходи в Централен Тунис. За една седмица те отблъснали разтрепераните от страх американци през Касеринския проход, пленявайки хиляди войници. Това била зашеметяваща тактическа победа, която се дължала най-вече на нещастната защита, издигната от неопитните американци.

Четири месеца по-рано, в битка при Ел Аламейн в Северна Африка, везните се наклонили в полза на Съюзническите сили. Щом съпротивата й била преодоляна от превъзхождащата я по численост 8-ма армия, командвана от Монтгомъри, италианско-немската танкова дивизия, командвана от Ромел, започнала да отстъпва на запад покрай брега. До средата на декември тя била отблъсната чак до Ел Аджелия в Либия.

На 8 ноември британците и американците започнали съвместна операция под кодовото наименование „Операция Факел“, при която акостиралите в Алжир войски трябвало да нападнат в гръб отстъпващите сили на Оста. Но докато те напредвали към Тунис, немците и италианците превели войските си през Средиземноморието към отбранителните си позиции там. Командвана от генерал Юрген фон Арним, тази нова смесена военна формация станала известна като 5-та танкова армия.

До Коледа 1942 г. лошата комбинация, състояща се от: неопитните войски на Съюзниците, дългите линии за доставка, превъзходството на бронираната войска, командвана от Фон Арним, както и лошото време, спряла силите на Съюзниците по пътя им. „Господа, — казал генерал Айзенхауер, който тогава бил висш командир на съюзническите сили, на своите старши офицери, — ние изгубихме надпреварата в Тунис.“

Тунис е държава на две нива. Едното ниво на изток, се състои изцяло от брегова ивица, а нивото на запад е предимно от планини. В началото на 1943 г. 5-та танкова армия била във владение на бреговата линия, докато Съюзниците заемали позиции, разположени покрай Гренада или Източен Дорсал — планинската верига от северното крайбрежие до солните блата на юг. Единственият начин за пробив на съюзническите позиции бил покрай южния край в Гафса или чрез проникване през планинските проходи в Пишон, Фондук, Фаид или Макнаси.

Съюзниците били във владение и на Петит или Западен Дорсал. Той бил по-малка верига от планини, свързваща се с Източен Дорсал на север, но се разклонявала на юг така, че двете разклонени планински вериги образували форма на обърната наопаки буква „V“. Тази верига имала планински проходи в Мактар, Сбиба, Касерин и Фериана. В резултат на това Съюзническите сили имали двойна отбранителна позиция по планините. За да достигне тила им, атакуващият трябвало да проникне през проходите на Източен и Западен Дорсал — крайно обезсърчаваща задача.

В края на януари 1943 г. армията на Ромел пресякла туниската граница и се присъединила към танковата бригада на Фон Арним. Позицията на Оста вече се простирала през територията на държавата от север на юг, като Ромел защитавал по-долния край. Освен това той разполагал с войски точно срещу Монтгомъри, зад верига от фортове, позната като линията Марет. Но понеже Монтгомъри бил възпрепятстван от неговата увеличаваща се линия за доставки и нямало да може да атакува за известно време, Ромел решил да се възползва от това предимство. Затова той предложил на висшето италианско военно командване да предприемат съвместна атака заедно с Фон Арним срещу силите на Съюзниците в Тунис. Веднага след като съюзническите армии претърпели разгром, двете немски армии щели да атакуват и Монтгомъри.

Трите съюзнически корпуса в Тунис били командвани от генерал-лейтенант Кенет Андерсън, който бил командир на първа британска армия. Те били разположени от север на юг по следния начин: 5-ти британски корпус, командван от генерал Алфри; френски 19-ти корпус, командван от генерал Кьолц; 2-ри американски корпус, командван от генерал-майор Лойд Фредендал. Планът на Ромел бил да атакува през южните планински проходи в гръб 2-ри американски корпус при Тебеса в Алжир.

На 28 януари италианското висше военно командване одобрило плана на Ромел, но поставили Фон Арним начело на операцията. Начело на 10-та танкова дивизия и 21-ва танкова дивизия, Фон Арним бил инструктиран да си пробие път през Източен Дорсал в дефилетата на прохода Пишон на север и през прохода Фаид в центъра. Той решил да концентрира основната си атака в Пишон, като преждевременното нападение във Фаид щяло да е само за заблуда.

След два дни танковете и пехотата на 21-ва танкова дивизия надвили 1000 френски защитници при прохода Фаид. Опитът на два американски батальона да си възвърнат обратно прохода на следващия ден се превърнал във фиаско. Дезориентирани от шума и пушека, хората се загубили и започнали да се лутат в различни посоки. Объркването се разраснало, когато пикиращите бомбардировачи „Щука“ и изтребителите Me-109 бомбардирали и обстрелвали жестоко атакуващите. Това накарало повечето от тях да започнат отстъпление без заповеди. Междувременно 10-та танкова дивизия пробила френската отбрана в Пишон. Но притеснен да не разпръсне прекалено много войските си, Фон Арним им наредил да застанат на отбранителна позиция.

Тези последни отстъпления разтревожили Андерсън. Опасявайки се, че французите били много зле екипирани и имали лошо снаряжение, а американците били прекалено необучени, за да издържат на евентуална масирана атака от страна на Оста, той решил да обърне силите си на юг и към центъра, за да укрепи позициите си на север. В случай, че ги атакуват, казал той на Кьолц и Фредендал, те щели да отстъпят в Западен Дорсал. Фредендал обаче разбрал, че преместването било неизбежно и започнал да издава необходимите заповеди.

Немците открили своя шанс. На 9 февруари, щом долетял от Рим в Тунис, фелдмаршал Албърт Кеселринг, главнокомандващ силите на Оста в Средиземноморието и Италия, се срещнал с Фон Арним и Ромел в базата на Луфтвафе в Ренох. „Ние трябва да унищожим напълно американците — казал им Кеселринг. — Те изтеглиха повечето от войските си към Сбейтла и Касерин… Трябва да се възползваме от ситуацията и бързо да ударим.“

Той обяснил, че Ромел трябва да атакува американците на юг, в оазиса на град Гафса, докато Фон Арним трябвало да направи същото на север в Сбейтла. Веднага щом преминели през планинските проходи, двете немски танкови дивизии, подкрепени от бронирани италиански войски, щели да тръгнат на север покрай алжирското пристанище Бон, отрязвайки така линиите за доставка на 1-ва британска армия.

„Господа — казал остро Кеселринг, — след Сталинград нацията ни спешно се нуждае от триумф.“

Фон Арним бил ентусиазиран, но отбелязал, че нямало достатъчно петрол за такава амбициозна схема. Но все пак можели да нанесат огромни щети върху американците и французите, като ги принудят да се оттеглят. Ако Кеселринг бил съгласен, той би могъл да атакува на 14 февруари.

Ромел бил щастлив да се съгласи, въпреки личната си ненавист към Фон Арним, който според него бил пруски аристократ с вид на покер-играч, но всъщност Фон Арним бил барон от старата школа. „Това, което има значение — казал Ромел, — не са териториалните придобивки, а загубите, които ще нанесем на врага.“

Кеселринг се съгласил с Ромел, казвайки му, че ако атаката преминела успешно, той щял да бъде назначен за командващ на цялата армия в Тунис, като презреният от него Фон Арним щял да бъде негов подчинен. Но това всъщност не е било истинското намерение на Кеселринг, защото после той говорил с личния доктор на Ромел. Докторът препоръчал боледуващият му шеф да бъде върнат в Германия, за да се доизлекува, и то най-късно до 20 февруари. „Нека дадем на Ромел този последен шанс за слава, — казал фелдмаршалът на възхитения Фон Арним, — преди да си тръгне от Африка.“

До 13 февруари били съставени последните планове за атаката. Операцията на Фон Арним с кодовото название „Пролетен бриз“ трябвало да постигне две цели с един удар, а именно: да плени селцето Сиди бо Зид и хълма Джебел Лесуда, от двете страни на основния път, от Фаид до Сбейтла в Западен Дорсал. Под командването на генерал Зиглер, заместник на Фон Армин, две бойни групи от 10-та танкова дивизия щели да се промъкнат през прохода Фаид и да се придвижат от двете страни на Лесуда. Пехотата щяла да ги последва плътно и да атакува Сиди бо Зид. През това време две бойни групи от 21-ва танкова дивизия щели да преминат през прохода Мейзила на юг и да се приближат към Сиди бо Зид от две посоки. Повече от двеста танка, бронирани коли и оръдия щели да бъдат намесени в боя.

Операцията на Ромел с кодовото наименование „Сутрешен полъх“ се състояла в това смесен военен отряд от африканския корпус и италианската сентаурска дивизия да атакува град Гафса. Бойната им сила се изразявала в 160 танка, бронирани коли и оръдия, подсилени от подкрепление от 21-ва танкова дивизия. Атаката на Ромел щяла да започне след един ден.

Независимо че разузнавателните групи предсказвали атака откъм проходите, Фредендал не подсилил отбраната там. Нито били поставени мини, нито били изкопани окопи. Нещо повече, войските от неговите три дивизии били смесени и поставени на произволни позиции. Причината е, че Фредендал нито веднъж не напуснал командния си пост, скрит в усамотен и откъснат от света каньон, на 70 мили зад фронтовата линия. В резултат на това всички разположения на войските му били направени въз основа на карти със съмнителна точност.

Военната формация, защитаваща района, който се очаквало да бъде атакуван от танковете на Фон Арним, била боен отряд А. Той бил предна бойна част на 1-ва американска бронирана дивизия и бил командван от бригаден генерал Маккилън. Окопан в Джебел Лесуда, на пет мили северно, и командван от полковник Уотърс бил смесеният отряд, състоящ се от 2-ри батальон от 168-ми пехотен полк, една танкова рота, един взвод от танкови унищожители и една батарея от самоходни гаубици. Когато било светло, военна сила от танкове и пехота, наблюдавала хълма, имайки на разположение хора, в една редица от постове, в ивицата до прохода Фаид.

Според схемата на Фредендал, Уотърс трябвало да задържа дълго всяка немска атака от прохода, за да може през това време да пристигне от Сиди бо Зид полковник Хайтауър и да контраатакува с командваната от него мобилна резервна бронирана войска, състояща се от 50 танка „Шърман“ и 2 артилерийски батальона. Същият план бил подготвен и за Джебел Ксайра, който бил хълмът, защитаващ южния подстъп към Сиди бо Зид откъм прохода Мейзила. Последният бил защитаван от 3-ти батальон на 168-ми пехотен полк, няколко инженерни и няколко артилерийски части. Къде точно Хайтауър трябвало да контраатакува, в случай че немците преминели и през двата прохода едновременно, още не било решено.

В Сбейтла, на двадесет мили западно от Сиди бо Зид, бил разположен боен отряд С, дивизионната резерва. Близо до Тебеса се намирал щабът на Фредендал и резервният корпус от ограничено количество артилерийски и противотанкови батальони и един пехотен полк.

Атаката започнала призори, на 14 февруари 1943 г., когато двете бойни групи от 10-та танкова дивизия се промъкнали през прохода Фаид и накарали малката покриваща военна сила от американската пехота и артилеристите да хукнат назад. За да забави немците, полковник Уотърс изпратил напред 15 леки танка „Хъни“. Но техните снаряди оказали слабо въздействие срещу бронираните немски танкове „Тигър“ и срещу танковете „Марк IV“ и един по един били извадени от строя. Не след дълго цялата позиция на Уотърс, разположена на Джебел Лесуда, била отрязана.

Изпратена да помогне на Уотърс, мобилната резервна войска, командвана от Хайтауър, излязла в битката срещу двата бойни отряда на 10-та танкова дивизия. Танковете „Шърман“ се справили добре, но те привличали върху себе си огъня дори от косвените снаряди и не били достоен противник за немските танкове „Тигър“. Само 7 танка „Шърман“ от общо 51 успели да избягат. Безгръбначното представяне на подкрепящите ги войски не им помогнало. Разузнавателната рота масово капитулирала, докато двата артилерийски батальона хвърлили пушките си. „Швабите пристигат!“, крещели те, докато препускали през постовете, защитавани от 168-ми пехотен полк.

Един или двама офицери с извадени пистолети се опитали да се намесят. Но това не променило нищо. С разширени от страх очи те побягнали надолу. Полковник Дрейк, командващ 168-ми пехотен полк наблюдавал разгрома от командния си пост, намиращ се на две мили източно от Сиди бо Зид. Той незабавно се свързал с Маккилън. „Те бягат, генерале! — казал му той. — Твоите хора бягат!“

„Ти не знаеш какво говориш — прошепнал Маккилън невярващо. — Те само си сменят позицията!“

„Сменят позицията друг път! — извикал Дрейк. — Аз познавам паниката, когато я видя!“

Но Дрейк вече си имал собствени проблеми. Двете бойни групи от 21-ва танкова бригада си пробили път през прохода Мейзила и били на път да обградят неговите войски, разположени при Джебел Ксайра. В 11 часа сутринта Маккилън се обадил на Уорд, неговия дивизионен командир, и му казал, че имало опасност целия му отряд да бъде отцепен. Фредендал също бил информиран, но отговорил, че всеки трябвало да се държи здраво на своите позиции. „Продължавай мисията си!“, казал Уорд на Маккилън.

В 2 часа следобед, щом като вече Маккилън изоставил позицията си в Сиди бо Зид и поставил командния си пост на 5 мили по̀ на запад, Дрейк поискал разрешение да оттегли мъжете си от бойното поле. Фредендал пак отказал. Те трябвало да се държат.

На следващата сутрин Уорд придвижил резервите си от Сбейтла, за да контраатакува немците в Лесуда. Състояща се от 54 танка, една противотанкова рота, две батареи от самоходна артилерия, както и 6-ти брониран пехотен полк, придружен от камиони и бронирани коли, тя представлявала страховита бойна сила. Но танковете се отправили в засада и скоро били атакувани от танкови оръдия от три страни. Артилерийският огън и оръдията „Щука“ съвсем увеличили объркването.

В 6 часа следобед на цялата военна сила било наредено да се откъсне от противника. Пехотният полк бил недокоснат, както и артилерията, но танковият батальон бил унищожен. Само 4 танка се спасили. За два дни 1-ва танкова дивизия загубила 98 танка, 57 бронирани коли и 29 артилерийски оръдия, които били унищожени или пленени.

Андерсън наредил да започне евакуация на гарнизона в Гафса, като така позволил на Ромел да го окупира без бой следобед на 15 февруари. Той вече казал на Фредендал да изтегли всичките си предни войски до Сбейтла. Съобщенията, които трябвало да приведат в сила тези разпоредби, накрая били изпратени по въздуха до двата обсадени батальона от 168-ми пехотен полк в Лесуда и Ксайра. Но вече било прекалено късно да ги спасят. Освен 1000 души, Дрейк имал под командването си и още 600 допълнителна войска. Почти всичките били убити или пленени. От 600 души в Лесуда от 2-ри батальон на 168-ми пехотен полк само половината се спасили.

На 16 февруари Андерсън инструктирал Кьолц да изтегли десния си фланг от Източен към Западен Дорсал. В резултат на това 34-та американска дивизия под френско командване била преместена в дефилето Сбиба, на 20 мили северозападно от 1-ва бронирана дивизия в Сбейтла.

Следобед 60 тежки танка атакували предните редици на 1-ва бронирана дивизия на кръстовището, 11 мили източно от Сбейтла. Постепенно американците били изтласкани обратно на позициите си в периферията на стария град, като за първи път отстъпвали без паника.

Това се променило, когато немците започнали мащабна атака с три танкови колони същата нощ. До един час изпадналите в паника защитници вече се „изпарявали“. „Несигурни и нервни, — написал Мартин Блуменсън, автор на книгата «Последната победа на Ромел», — изтощени и объркани, обкръжени от постоянно разрастващата се стрелба, която ги заобикаляла отвсякъде, вярвайки, че немците са вече в Сбейтла, обезверени от разбърканите си задължения и смесвайки се в малки групи… много мъже загубили увереността си и самодисциплината си.“

Улиците скоро били задръстени от коли, насочени към тила. „Просто загубихме главите си“, признал един офицер.

Виждайки, че дивизията на Уорд вече щяла да бъде разгромена — въпреки че нейните предни войски оказвали жестока съпротива — Андерсън разрешил отстъплението й, но не преди 11 часа сутринта на следващия ден. Това дало на французите време да се върнат в Сбиба. Щом научил, че Ромел се придвижвал от Гафса покрай прохода Фериана, Уорд наредил всеобщо отстъпление.

Призори на 17 февруари Фредендал издал редица заповеди. Дивизията на Уорд трябвало да напусне Сбейтла и трябвало да го направи през прохода Касерин покрай Тала. Отстъплението трябвало да бъде покривано от инженерен полк, който да се отдръпне в прохода и да организира отбраната. Ако бъдели притиснати, смесената военна сила във Фериана, командвана от полковник Старк, трябвало да се придвижи обратно в Тебеса. Веднага щом тези действия бъдели изпълнени, новият отбранителен фронт щял да гледа на юг, покрай фронта от Тебеса в източна посока през прохода Касерин към Сбиба.

За съжаление събитията не се осъществили според плана. Когато танковете на Зиглер атакували на юг от Сбейтла рано следобед, американският противотанков батальон удържал на позициите си само половин час. После се оттеглили за нова атака, но намирайки го под обстрел, продължили да бягат към града. Междувременно към тях се присъединила една объркана маса от транспортни войски, насочила се към Касерин. Бомбардирани от оръдия „Щука“, много шофьори изгубили контрол над управлението на автомобилите си и се блъснали в канавките, докато други просто ги изоставяли и продължавали да бягат пеша. Само няколко военни части от дивизията се оттеглили под строй. До 5 часа следобед градът бил изоставен на немците. По̀ на юг войските на Ромел превзели прохода Фериана.

Немските операции „Пролетен бриз“ и „Сутрешен полъх“ изпълнили всички очаквания. Но вместо да продължи напред, Фон Арним решил да разформирова отряда на Зиглер. Оставяйки 21-ва танкова дивизия в Сбейтла, той изпратил боен отряд, придружен от танкове, в Сбиба, а останалата част от 10-та танкова дивизия разположил на бивак зад проходите Пишон и Фондук, към които още таял амбиции.

Ромел искал да се възползва от спечелените до момента позиции. Ако всичките налични бойни сили се съсредоточали в Тебеса, Съюзниците щели да загубят основен център за доставки и комуникации. Това щяло да направи възможно масирано нападение дълбоко в тила и щяло да принуди Съюзниците „да върнат в Алжир основната част от армията си, което щяло да забави техните евентуални офанзивни операции“. Затова вечерта на 17 февруари Ромел телефонирал на Фон Арним и му казал, че силите му били прекалено слаби, за да плени сам Тебеса. Трябвало му подкрепление от 10-та танкова дивизия и 21-ва танкова дивизия, както и допълнителна атакуваща сила на север, която да държи силите на Съюзниците под напрежение. Фон Арним отказал да му помогне, защото също не разполагал с достатъчно доставки за по-дълбоко проникване.

На следващия ден, след като не успял да промени мнението на Фон Арним, Ромел се обърнал към италианското висше военно командване в Рим. Той разчитал на нуждата на Мусолини от победа „която да подкрепи неговата вътрешнополитическа позиция“. Било почти полунощ, когато Ромел получил сигнал от Рим, упълномощаващ го да проведе атаката заедно с двете танкови дивизии, които щели да бъдат в негова подкрепа и под негово командване. Но вместо да се придвижва на северозапад през Тебеса, Мусолини му наредил да удари на север покрай Тала и Ле Кеф. Според Ромел тази промяна в плана била израз на „ужасяващо късогледство“, понеже посоката на атаката била „прекалено близо до фронта и щеше да ни изправи пред стабилните вражески резервни войски“.

Двойно по-неприятно било обстоятелството, че генерал Харолд Александър (заместник на Айзенхауер) наредил на Андерсън в района да „се концентрира бронирано оръжие за успешната отбрана на Тала“. Александър погрешно предположил, че Ромел се стремял към тактическа победа, а не към стратегическа. Но благодарение на италианското висше командване Андерсън щял да разположи войските си точно там, където щял да атакува Ромел. Ако Ромел все пак атакувал по своя предвиден начин, Съюзниците щели да бъдат в голяма беда, тъй като по-голямата част от подкрепленията им били изпратени в Тала и източно в сектора на Сбиба, докато Тебеса била покрита основно от остатъците от 1-ва американска танкова дивизия.

Планът на Ромел за атаката, насрочена за 19 февруари, бил: бойният отряд от африканския му корпус щял да напредва към Тала и накрая към Ле Кеф през Касеринския проход, разположен на половината път между Сбейтла и Фериана. 21-ва танкова дивизия щяла също да тръгне към Тала през Сбиба. Ако не успеела да пристигне навреме, за да се включи в първоначалното нападение, 10-та танкова дивизия щяла да бъде на разположение, за да помогне на който и да е от двата пробива.

До 16 февруари по заповед на Фредендал 16 инженерен полк, командван от Мур поставил 3 000 мини от двете страни на пътя между село Касерин и Касеринския проход. Мур след това изтеглил мъжете си през прохода и ги поставил на позиции, защитаващи го отзад. Неговите инженери били от дясната страна на изхода, докато един пехотен батальон бил от лявата му страна. Общо 2000 души охранявали фронт, дълъг 3 мили. Освен това те били подкрепени от 3 батареи и противотанков батальон. Намерението било да унищожат немците в момента, в който те се съберели всички в прохода.

Но инженерите на Мур били със съмнителна бойна способност. Те не били обучавани да удържат отбранителни позиции, като само един техен офицер имал боен опит. Когато немското разузнаване изпробвало отбранителната мощ на прохода на 18 февруари, ранявайки един човек, повечето инженери избягали в тила. Някои били събрани, но много други въобще не били открити. Имайки предвид неопитността на инженерната бригада, Фредендал поставил полковник Старк, командващ 26-ти пехотен полк, начело на цялото командване.

Немската атака срещу Касеринския проход започнала на 19 февруари, в 7.30 часа сутринта с поредица от проби на отбранителната мощ, извършени от ветераните от африканския пехотен корпус. Срещайки твърда съпротива в края на прохода, повечето от тях започнали да се катерят по хълмовете. После дошли танковете, за да подкрепят пехотата, но комбинираният опит да преминат през прохода бил пресечен от огъня на артилерията и картечниците.

„Доведете ги!“

Когато в деня на Свети Валентин, 14 февруари 1943 г., немците предприели атака с две остриета в планините на Източен Тунис, въобще не бил в полза на Съюзниците фактът, че 2-ри американски корпус „под чийто чук щяла да се разбие и стена“ бил командван от такъв смешен офицер като генерал-майор Лойд Фредендал.

Той бил назначен от генерал „Айк“ Айзенхауер за висш командващ съюзническите войски заради „брилянтното му командване“ при акостирането им в Оран предишния ноември. Но успехът им в Оран се дължал основно на липсата на сериозна съпротива от страна на френските войски от Виши, отколкото на блестящо представяне на американците. Фредендал, разбира се, мислел другояче: неговите мъже се били брилянтно; доведете швабите! Този арогантен аматьор скоро щял да бъде върнат в реалността.

На 13 февруари, преди немците да атакуват, Айзенхауер посетил своя корпусен командир. Той бил шокиран, когато разбрал, че Фредендал нито веднъж не напуснал командния си пост, разположен в един отдалечен и изолиран каньон, намиращ се на повече от 70 мили зад фронтовата линия. Опасявайки се да не го открият вражеските самолети, Фредендал наредил на инженерите си три седмици да копаят противовъздушни укрития. Неговият единствен контакт с предните му бойни части бил установяван чрез карти с голям мащаб, разстлани на пода в командния му пост.

Щом битката започнала, Фредендал издавал толкова неясни заповеди, че те не можели да бъдат разбрани. „Придвижи командата си, — гласяло едно забележително съобщение, — която е вървящите момчета, пукащите пушки, снаряжението на Бейкър и снаряжението, което е резервно на снаряжението на Бейкър и голямото момче М, което е на път на север, където си ти сега, колкото може по-бързо. Накарай шефа си да докладва на френските джентълмени, чието име започва с «ДЖ» на място, което започва с «Д», което се намира на няколко квадрата на ляво от М.“

Тогава никого не изненадало това, че толкова необучени войски, водени от такъв командир, са преживели поредица от ужасни поражения, чиято кулминация била загубата в Касеринския проход. Фронтът бил накрая укрепен от пристигането на британските бронирани сили, но Фредендал пак се провалил. Неговият заместник Джордж С. Патън се хвалел извънредно много, но не от предпазливост. Патън водел войските си от фронта.

През цялото време Старк добивал увереност, особено щом дошло подкреплението от 39-ти пехотен полк и няколко британски минохвъргачки, както и от разузнавателни войски. Той станал по-силен от атакуващия го боен отряд на африканския корпус.

За да подсили позициите си, Старк разположил по една рота от 39-ти пехотен полк на всеки фланг. Но немците продължавали да се промъкват през хълмовете и зад защитните позиции, пленявайки в тъмнината над 100 души от ротата, охраняваща инженерния фланг. Инженерите изоставили позициите си и немците незабавно ги окупирали.

Междувременно атаката на 21-ва танкова дивизия в Сбиба била отблъсната от силната съюзническа войска, която се състояла от 11 пехотни батальона срещу 2 вражески и разполагала с повече танкове и пушки от врага. Вярвайки, че Съюзниците били по-слаби при Касерин, отколкото при Сбиба, Ромел фокусирал атаката си там, изпращайки 10-та танкова дивизия на следващия ден. За съжаление Фон Арним задържал за себе си повече от половината от нея и Ромел я подкрепил с един моторизиран батальон и още две танково-гренадирски батальона.

Атаката се засилила от средата на деня. Накрая всички танкове, заедно с ракетните оръдия „Небелверферс“ били изкарани напред в боя. Инженерите първи се предали и до 5 часа следобед отбранителната линия се разпаднала и раздробила. Стотици капитулирали, докато останалите избягали в тила. Единствената ефективна съпротива била оказана от един отряд на 6-та английска бронирана дивизия. Съставен от танков ескадрон, пехотна рота и полева батарея, той покривал пътя, намиращ се точно зад прохода. Краят настъпил, когато ветераните от 8-ми немски танков пехотен полк изблъскали единадесет танка от британския ескадрон назад в планините, където ги унищожили. Свидетели на всички тези събития, оцелелите изоставяли моторните си превозни средства и бягали към хълмовете. Общо 11 танка били унищожени, а 30 бронирани транспортни коли, превозващи войските, били пленени, карайки Ромел да се възхищава колко „фантастично добре били въоръжени“ вече те.

Тази нощ Ромел изпратил разузнавателен отряд на север покрай пътя от Касерин до Тала и на запад покрай Тебеса. Но те не установили контакт с врага. Очаквайки контраатака, Ромел прекарал сутринта в отбранителна позиция. Когато врагът не се появил, той тръгнал към Тала с останките от 10-та танкова дивизия.

На десет мили от Касерин, прегазвайки британската противотанкова рота, немците се изправили срещу британска 26-та бронирана бригада, която се състояла от два бронирани полка и два пехотни батальона. Танковите войски пак взели надмощие, принуждавайки британците да отстъпят. Били направени опити да бъдат задържани хълмовете, но всеки път британците били обстрелвани от своя числено по-малък враг. Когато се стъмнило, докато британците се оттеглили в подготвените си позиции в Тала, бронираната сила на Ромел още здраво стояла на краката си. Предвождани от пленен танк „Валентин“, немските войски били помислени за изостанали британски войски и им позволили да навлязат в британските позиции. Там те предизвикали паника и объркване, унищожавайки транспортни превозни средства и пленявайки 700 войници, преди да ги отблъснат назад. Само с 12 загубени танка, те извадили от строя близо 40.

Тала била по-нататъшната немска цел. Понеже въздушното разузнаване вече докладвало, че пристигали мощни съюзнически подкрепления и Африканският корпус вече бил загубил голяма част от силата си в битката с 1-ва американска бронирана дивизия и 1-ва пехотна британска дивизия, Ромел осъзнал, че не може да спечели повече териториални придобивки и прекратил атаката. 8-ма армия, командвана от Монтгомъри, бързо се придвижвала откъм изток и той трябвало да се справи първо с нея.

Само за осем дни немците напреднали повече от 80 мили, пленили повече от 4000 войници и унищожили 200 танка. Техните загуби били от около 1000 души и по-малко от 50 танка. За атакуващи войски този коефициент на загуба бил безпрецедентен и бил резултат от срамната липса на съпротива, от необучените съюзнически войски, особено американските.

[1] Йохан (или Ян, или Жан) Люксембургски. Граф на Люксембург (1309–1346), крал на Бохемия (1310–1346) и титулуван крал на Полша (1310–1346). — Бел. Dave ↑

[2] Карл ІV (1316–1378) император на Свещената Римска империя (1355–1378). Граф Люксембург; римско-германски крал от 1346 г.; крал на Бохемия от 1347 г. под името Карел І; римски крал от 1349 г., от 1355 г. е титулуван крал на Италия и император на Свещената Римска империя; от 1365 г. е крал на Бургундия. — Бел. Dave ↑

[3] Римско-немски крал или крал на римляните, тук преведено като крал на романите (от лат. Romanorum Rex) са владетелите на Свещената Римска империя за времето между техния избор за крал и короноването им за император. — Бел. Dave ↑

[4] Споменатия по-рано Карл Люксембургски, римско-немския крал и по-късно император на Свещената Римска империя. — Бел. Dave ↑

[5] Да, на английски Merkury означава и живак, но в този случай (от нем. Unternehmen Merkur — Операция Меркурий) е Меркурий — вестителят на боговете (онзи с крилцата на сандалките). Навсякъде в текста е коригирано. — Бел. Dave ↑

[6] Може би става въпрос за разчитането на немските радиокомуникации, зашифрирани с кодовата машина „Енигма“. Кодовото име на операцията е „Ултра“, т.е. „ултрасигнали“ — прехванати и разчетени немски радиокомуникации? — Бел. Dave ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.